Author: Kovář Zdeněk
Last saved by: Vladimír Kolbábek
Company: AutoCont

Pl.ÚS 4/95 ze dne 7. 6. 1995 | str.

Pl.ÚS 4/95 ze dne 7. 6. 1995
168/1995 Sb.
N 29/3 SbNU 209
Rovnost - autorizace jako podmínka pro provozování činnosti autorizovaných architektů a inženýrů

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního soudu
Jménem republiky

Ústavní  soud  České  republiky

  rozhodl  dne  7. června 1995
v plénu o návrhu prezidenta republiky na zrušení § 34 zákona České
národní  rady č.  360/1992 Sb.,  o výkonu  povolání autorizovaných
architektů a o výkonu  povolání autorizovaných inženýrů a techniků
činných  ve  výstavbě,  ve  znění  zákonů  č.  164/1993  Sb.  a č.
275/1994 Sb., za účasti Parlamentu České republiky, t a k t o:

Návrh se z a m í t á.

O d ů v o d n ě n í
     Dne  20. ledna  1995  Ústavní  soud obdržel  návrh prezidenta
republiky na zrušení ustanovení §  34 zákona České národní rady č.
360/1992   Sb.,  o   výkonu  povolání   autorizovaných  architektů
a o výkonu povolání autorizovaných  inženýrů a techniků činných ve
výstavbě, ve znění  zákonů č. 164/1993 Sb. a  č. 275/1994 Sb., pro
rozpor  s  čl.  1  Listiny  základních  práv  a  svobod  vyhlášené
předsednictvem České  národní rady pod č.  2/1993 Sb. jako součást
ústavního  pořádku  České  republiky  a   s  čl.  1  Ústavy  České
republiky.

     Navrhovatel   uvedl,  že   zákon  č.   360/1992  Sb.   zavedl
s účinností od  7.7. 1992 jako  zvláštní podmínku pro  provozování
vymezených  činností ve  výstavbě získání  autorizace v příslušném
oboru.  Ověření  způsobilosti  autorizací  zákon  ukládá  fyzickým
osobám, chtějí-li vykonávat vybrané  odborné činnosti ve výstavbě.
Právnické  a fyzické  osoby podnikající  podle obchodního zákoníku
mohou  vykonávat vybrané  činnosti  ve  výstavbě též  pouze tehdy,
zajišťují-li  jejich výkon  autorizovanými osobami  (zaměstnanci).
Podmínkou pro získání autorizace jsou: občanství ČR a trvalý pobyt
v ČR,   plná   způsobilost    k   právním   úkonům,   bezúhonnost,
vysokoškolské   vzdělání   v   příslušném   oboru,  odborná  praxe
v předepsané délce,  úspěšné složení zkoušky  odborné způsobilosti
a složení předepsaného slibu.
     Zákon v § 10 a  11 zároveň stanovil podmínky zániku, odejmutí
a pozastavení autorizace; v § 12 až 16 autorizovaným osobám ukládá
povinnosti,   mezi  něž   patří  i   povinnost  uzavřít  pojištění
z odpovědnosti  za škody  způsobené výkonem  této činnosti  (§ 16)
a povinnost     podrobit     se     disciplinární     odpovědnosti
a disciplinárnímu  řízení (§  20 až  22 )  při porušení povinností
stanovených v tomto zákoně.

     Ustanovení  §  34,  ve  znění  zákonů  č.  164/1993  Sb. a č.
275/1994  Sb., umožňuje  osobám vlastnícím  oprávnění k projektové
činnosti nebo osvědčení zvláštní způsobilosti k výkonu činnosti ve
výstavbě,  vydaných na  základě předpisů  platných před  účinností
zákona  č.  360/1992  Sb.,  tj.  před  7.7.1992, vykonávat vybrané
činnosti podle tohoto zákona. Pro získání oprávnění nebo osvědčení
podle předchozí  úpravy (zák.č. 50/1976  Sb., o územním  plánování
a stavebním řádu, ve znění zák.  č. 103/1990 Sb.a zák. č. 262/1992
Sb., vyhl. FMTIR č. 8/1983 Sb., o zvláštní způsobilosti k některým
činnostem ve výstavbě, ve znění  vyhl.č. 73/1987 Sb., vyhl. SKVTIR
č. 186/1990  Sb., o oprávnění  k projektové činnosti)  a pro výkon
těchto profesí platily podstatně  jiné, méně náročné podmínky, než
byly zavedeny zákonem č. 360/1992 Sb. Zákonodárce proto v původním
§ 34 tohoto zákona stanovil platnost dřívějších oprávnění pouze na
určitou -přechodnou- dobu, a to do 1 roku od účinnosti zákona (tj.
do  7.7.1993), kterou  pak prodloužil  zákonem č.  164/1993 Sb. do
31.12.1994.

     Smyslem této  přechodné úpravy bylo,  aby po stanovenou  dobu
občané žádající  o autorizaci měli možnost  splnit podmínky zákona
a předložit  požadované  náležitosti,  a  příslušné  komory, které
zákon teprve ustavil, mohly  organizačně zabezpečit nová oprávnění
o způsobilosti   k   výkonu    v   určených   stavebních   oborech
a činnostech.

     Tento záměr přechodného opatření je patrný i z dosud platného
čl. II zákona č. 262/1992 Sb.,  kterým se mění a doplňuje stavební
řád,  podle něhož  právnické a  fyzické osoby  podnikající v oboru
stavebnictví nemohou po uplynutí  stanovené lhůty vybrané činnosti
ve  výstavbě  zajišťovat,   nemají-li  předepsaný  průkaz  odborné
způsobilosti - autorizaci.

     Náročnější požadavky na výkon povolání ve vybraných profesích
ve  stavebnictví promítnuté  v celém  zákoně č.  360/1992 Sb. jsou
odůvodněné veřejným  zájmem ochrany třetích osob,  např. pokud jde
o bezpečnost  staveb,  povinné  zákonné  pojištění  apod. Prozatím
nebyly zákonodárcem změněny a platí pro všechny občany.

     Poslední úpravou  zákona č. 360/1992 Sb.  zákonem č. 275/1994
Sb. však byla  z § 34 vypuštěna lhůta "pouze  do 31.12.1994" a tak
v rozporu  s původním  záměrem zákonodárce  se přechodné  opatření
zákona stalo trvalou součástí zákonné úpravy.

     V důsledku  takové právní úpravy se  tak určitému okruhu osob
umožnilo  na  neomezenou  dobu  vykonávat  kvalifikovanou stavební
a projektovou  činnost, na  které je  významný veřejný  zájem, bez
předepsané autorizace.

     Navrhovatel  posuzoval,   nakolik  je  tato   právní  situace
v souladu s  ústavní zásadou rovnosti  v právech vyjádřenou  v čl.
1 Listiny  základních  práv  a  svobod,  která  je  pojímána  jako
relativní  právní  rovnost  subjektů  a  která  vyžaduje, aby bylo
uplatňováno stejné  právo za stejných  faktických poměrů. V  tomto
směru navrhovatel vycházel z rozhodnutí č. 11/1992 Sbírky usnesení
a nálezů  Ústavního  soudu  ČSFR,  jehož  se  i Ústavní soud České
republiky dovolává, např. ve svých nálezech č. 3 a 9 Sbírky nálezů
a usnesení Ústavního soudu  ČR, svazek č. 1. Z  této zásady plyne,
že  neodůvodněné rozdíly,  které  tuto  zásadu porušují,  je třeba
považovat za protiústavní.

     Zákonodárce  napadeným §  34 zák.  č. 360/1992  Sb., ve znění
pozdějších předpisů,  zavedl dva různé  režimy podmínek pro  výkon
jednoho povolání,  přičemž neměl pro to  racionální ani objektivní
důvody. Důvod, který  byl vyjádřený v důvodové zprávě  k zákonu č.
275/1994 Sb.,  že "tato problematika bude  upravena novou zákonnou
úpravou v návaznosti na novelu stavebního řádu", nelze akceptovat.
Navrhovatel zákona  se nemůže zavazovat  k tomu, co  v budoucnosti
přijme nebo nepřijme Parlament.

     Navrhovatel  v napadeném  ustanovení shledává  i porušení čl.
1 Ústavy ČR,  podle něhož je Česká  republika právní stát založený
i na úctě k právu.

     Jedním z  principů právního státu je  princip právní jistoty,
který je určující pro každý demokratický právní stát (viz nález č.
15/93  Sbírky  nálezů  a  usnesení  Ústavního  soudu  ČR). Tím, že
zákonodárce  provedl  pouze  změnu  §  34,  z přechodného opatření
učinil  stav  trvalý,  přičemž   toto  nepromítl  i  do  ostatních
navazujících  ustanovení   zákona  řešících  práva   a  povinnosti
autorizovaných osob (tj. co by  z nové právní úpravy autorizace se
mělo  vztahovat  na  osoby,  kterým  bylo  uděleno  oprávnění nebo
osvědčení k  výkonu činností ve  výstavbě podle starých  předpisů,
např.  povinné  pojištění,   disciplinární  odpovědnost),  porušil
princip právní jistoty tak, jak má na mysli citovaný čl. 1 Ústavy.

     Parlament  České  republiky  jako  účastník  řízení  ve  svém
vyjádření, které podepsal předseda Poslanecké sněmovny , uvedl, že
zákonodárný  sbor  jednal  v  přesvědčení,  že  zákon je v souladu
s Ústavou a právním řádem České republiky a že je nyní na Ústavním
soudu, aby  v souvislosti s návrhem  prezidenta republiky posoudil
ústavnost  tohoto zákona  a vydal  příslušné rozhodnutí.  Vyslovil
přesvědčení,  že  napadenou  právní  úpravou,  jejímž  smyslem  je
ponechat různé druhy oprávnění až  do doby, kdy bude věc komplexně
řešena  novým  zákonem,  nedošlo  k  porušení  principu  rovnosti,
protože je  na vůli zákonodárce,  zda předchozí získaná  oprávnění
prohlásí  dříve  či  později  za  oprávnění  rovnocenná oprávněním
získaným podle pozdějšího zákona či nikoliv.

    Ústavní soud zjistil ze Sbírky zákonů, že pod č. 360/1992 Sb.
byl  vyhlášen  zákon  České  národní  rady  ze  dne 7. května 1992
o výkonu  povolání autorizovaných  architektů a  o výkonu povolání
autorizovaných inženýrů  a techniků činných  ve výstavbě. Podle  §
34 osoby, kterým bylo uděleno oprávnění k projektové činnosti nebo
osvědčení  zvláštní  způsobilosti  k  výkonu  činností ve výstavbě
podle dosavadních  předpisů (zákon č. 50/1976  Sb. ve znění zákona
č.  103/1990 Sb.,  a zákona   č. 262/1992  Sb., vyhláška  FMTIR č.
8/1983  Sb.,  o  zvláštní  způsobilosti  k  některým  činnostem ve
výstavbě, ve  znění vyhlášky č.  73/1987 Sb. a  vyhláška SKVTIR č.
186/1990 Sb., o oprávnění  k projektové činnosti), mohou vykonávat
vybrané činnosti podle tohoto zákona pouze do jednoho roku ode dne
účinnosti  tohoto zákona.  Zákon nabyl  účinnosti dne  7. července
1992. Ještě  před uplynutím roční  lhůty dne 20.  května 1993 však
přijal Parlament České republiky zákon  č. 164/1993 Sb., kterým se
mění a  doplňuje zákon ČNR  č. 360/1992  Sb.  V čl. I  bodu 2 této
novely bylo stanoveno,  že v § 34 se slova  "pouze do jednoho roku
ode  dne účinnosti  tohoto zákona"  nahrazují slovy  "pouze do 31.
prosince 1994". Legislativní vývoj  této právní úpravy byl dovršen
zákonem  Parlamentu  České  republiky   z  28.  prosince  1994  č.
275/1994 Sb., kterým byl § 34 zákona ČNR č. 360/1992 Sb., ve znění
zákona  č.  164/1993  Sb.,  změněn  tak,  že  slova  "pouze do 31.
prosince 1994" se vypouštějí.

     Také ze Sbírky zákonů, jakož i ze sdělení předsedy Poslanecké
sněmovny  Parlamentu  České  republiky,  sněmovního  tisku č. 1299
a těsnopisecké  zprávy o  25. schůzi  Poslanecké sněmovny  Ústavní
soud  dále  zjistil,  že  Poslanecká  sněmovna projednávala druhou
novelu  zákona na  základě zákonodárné  iniciativy poslance  M. V.
a dalších 12 poslanců. Předkladatelé  v důvodové zprávě uvedli, že
zákonem ČNR  č. 360/1992 Sb.  byly mimo jiné  zřízeny Česká komora
architektů  a  Česká  komora  autorizovaných  inženýrů  a techniků
činných  ve  výstavbě,  jimž  bylo  svěřeno  udělovat  na podkladě
písemných  žádostí a  za podmínek  stanovených zákonem autorizaci,
kterou  zákon  definuje  jako  oprávnění  fyzických  osob k výkonu
odborných činností  ve výstavbě a současně  jako zvláštní podmínku
provozování  živnosti. Přechodné  ustanovení §  34 připustilo, aby
výjimkou  z  této  zásady  mohly  vybrané  činnosti  podle  zákona
vykonávat  i osoby,  kterým  bylo  uděleno oprávnění  k projektové
činnosti nebo osvědčení zvláštní způsobilosti k výkonu činností ve
výstavbě podle dosavadních předpisů  i bez autorizace, avšak pouze
do  7. května  (správně července)  1993 a  později do 31. prosince
1994. Navrhovanou novelou se předpokládá zrušit toto omezení úplně
s tím, že  tato problematika bude  upravena novou zákonnou  normou
v návaznosti  na  novelu  stavebního  zákona.  Předlohou zákona se
zabývaly hospodářský výbor, výbor  pro veřejnou správu, regionální
rozvoj a  životní prostředí a  výbor pro vědu,  vzdělání, kulturu,
mládež  a  tělovýchovu  a   všechny  tři  výbory  doporučily  její
schválení  (sněmovní  tisk  1364).  Na  schůzi Poslanecké sněmovny
předlohu  novely  zákona  č.  360/1992  Sb.,  ve  znění  zákona č.
164/1993 Sb., odůvodnil poslanec J.U., který závěr důvodové zprávy
rozvedl tak, že původní časové omezení vycházelo z předpokladu, že
během  roku  1994  dojde  ke  komplexní  zákonné úpravě profesních
komor,  což  se  však  nestalo,  neboť  nebyly  přijaty novely ani
stavebního  zákona  a  živnostenského  zákona,  ani  např.  zákona
o vysokých  školách, a  proto bude  lepší časový  limit, platnosti
oprávnění k projektové činnosti  a osvědčení zvláštní způsobilosti
k výkonu činností  ve výstavbě prozatím úplně  zrušit do doby, kdy
nový  a lepší  zákon bude  schopen tuto  záležitost lépe  vyřešit.
Schůze Poslanecké sněmovny dne 8.  prosince 1994 bylo přítomno 117
poslanců, z nichž 110 poslanců  hlasovalo pro, 1 poslanec hlasoval
proti, 3  poslanci se hlasování zdrželi  a 3 poslanci nehlasovali.
Poslanecká sněmovna  setrvala na zákonu  dne 27. prosince  1994 po
jeho vrácení prezidentem republiky, a to rovněž potřebným zvýšeným
kvórem.  Tuto skutečnost  deklarovala usnesením  vyhlášeným pod č.
276/1994  Sb. Zákon  byl podepsán  příslušnými ústavními  činiteli
a byl řádně vyhlášen.

     Ústavní  soud tedy  zjistil, jak  mu to  ukládá §  68 odst. 2
zákona č.  182/1993 Sb., o  Ústavním soudu, že  napadený zákon byl
přijat  a vydán  v mezích  Ústavou stanovené  kompetence a ústavně
předepsaným způsobem.

Potom, také podle § 68 odst.  2 zák. č. 182/1993 Sb., Ústavní
soud posuzoval obsah § 34 zákona  č. 360/1992 Sb., ve znění zákonů
č. 164/1993 Sb. a č. 275/1994 Sb., jehož zrušení navrhl prezident
republiky podle  čl. 87 odst.  1 písm.  a)  Ústavy a §  64 odst. 1
písm.  a)  zákona  č.  182/1993   Sb.,  z  hlediska  jeho  souladu
s ústavními zákony a mezinárodními smlouvami podle čl. 10 Ústavy.

     Kategorie rovnosti,  zakotvená v článku  1 Listiny základních
práv a  svobod, jehož porušení  je navrhovatelem zákonu  vytýkáno,
náleží  k  těm  základním  lidským  právům,  jež svou povahou jsou
sociálními  hodnotami konstituujícími  hodnotový řád  společnosti.
V sociálním  procesu plní  tyto hodnoty  funkci spíše  jen ideálně
typických kategorií vyjadřujících cílové představy, jež se nemohou
zcela  krýt   se  sociální  realitou   a  lze  je   dosahovat  jen
aproximativním   způsobem.   Rovnost   by   se   tedy  mohla  stát
univerzálním,  každého  sociálního  tvaru  a  jevu se dotýkajícím,
principem  teprve  v  cíli  společenského  a  historického vývoje,
v rámci  tohoto  vývoje  lze  však  na  její  důsledné  dodržování
apelovat jen v určitých mezích. Neexistuje žádný recept na určení,
co  všechno  by  mělo  být  rovné,  sotva  však  lze, podle názoru
Ústavního   soudu,   mít   pochybnosti   o   tom,  že  egalitářský
univerzalismus by nutně vyvolal hluboce nefunkční sociální účinky.
Každá rovnost ve společenském dění může proto být jen rovností "na
pochodu", vývojovým tvarem, jehož nepřetržité oscilování v oblasti
kontinua napětí mezi  úsilím o totální rovnost a  úsilím o totální
nerovnost substituuje  vlastní cílovou představu.  Rovnost může se
tedy  krýt  s  realitou  jen  v  určitých základních datech, jinak
vzhledem k tendencím jejího extenzivního a intenzivního nárůstu se
úsilí  o  její  etablování  může  ocitnout  na hranici, kterou lze
překročit  jen  za  cenu  porušení  např.  svobody.  Jako jedna ze
základních  podmínek  sociálního  a  historického  procesu  je tak
rovnost uváděna zcela konsekventně do vztahu se svobodou, s níž se
vzájemně  podmiňuje  a  ocitá  na  bázi  jak vzájemné podpory, tak
i konfliktu. Tak  jako krajně egalitářské  požadavky ohrožují samu
podstatu  svobody, děje  se tak  i opačně.  Ze všech těchto důvodů
jeví se  proto Ústavnímu soudu  jako neadekvátní tendence  vtěsnat
každé  úsilí o  dosažení rovnosti  do rámce  etablování základních
lidských   práv,  jež   svou  povahou   přečnívají  nad  "politiku
každodennosti". To  proto také znamená, že  nerovnost v sociálních
vztazích,  má-li  se  dotknout   základních  lidských  práv,  musí
dosáhnout intenzity,  zpochybňující, alespoň v  určitém směru, již
samu  podstatu  rovnosti.  Tak  se  zpravidla  děje  tehdy,  je-li
s porušením rovnosti  spojeno i porušení  jiného základního práva,
např. práva vlastnit majetek podle  čl. 11 Listiny základních práv
a svobod,  některého  z  politických  práv  podle  čl.  17 a násl.
Listiny základních  práv a svobod, práv  národnostních a etnických
menšin podle čl. 24 a násl. Listiny základních práv a svobod apod.
Zatímco   totiž   svoboda   je   obsahově   dána  přímo  podstatou
jednotlivce,  vyžaduje  rovnost   zpravidla  "mezičlánky",  relaci
k jiné sociální  hodnotě. Jak by  mělo vyplynout z  dále uvedených
důvodů   tohoto   rozhodnutí,   postrádá   v   projednávané   věci
navrhovatelem vytýkané porušení principů rovnosti právě tento její
vztah k jiným základním právům, a tím i intenzitu posunující je do
roviny základních lidských práv.

     Odůvodnění návrhu  na zrušení §  34 zák. č.  360/1992 Sb., ve
znění pozdějších předpisů, lze  shrnout do tvrzení, že zákonodárce
zavedl dva různé režimy pro výkon jednoho povolání, přičemž pro to
neměl  racionální ani  objektivní důvody.  V napadeném  ustanovení
navrhovatel shledává  porušení čl. 1 Ústavy,  podle něhož je Česká
republika svrchovaný, jednotný a demokratický právní stát založený
na úctě  k právům a svobodám  člověka a občana. Jedním  z principů
právního  státu je  dle stanoviska  navrhovatele i  princip právní
jistoty,  který byl  údajně porušen  mj. tím,  že §  34 cit.  zák.
z přechodného  opatření   učinil  stav  trvalý.   Jde  o  to,   že
zákonodárce  stanovil,  že  osoby,  kterým  bylo uděleno oprávnění
k projektové   činnosti  nebo   osvědčení  zvláštní   způsobilosti
k výkonu  činností ve  výstavbě podle  dosavadních předpisů, mohou
vykonávat vybrané činnosti dle tohoto zákona.

     Bylo proto  třeba se především  zabývat podstatou dosavadního
právního  stavu, který  upravuje  platný  stavební zákon  (zák. č.
50/1976 Sb.,  ve znění zák.  č. 103/1990 a  zák. č. 262/1992  Sb.)
a prováděcí předpisy  vydané k jeho  provedení (zejm. vyhláška  č.
8/1983 Sb.,  o  zvláštní  způsobilosti  k  některým  činnostem ve
výstavbě, ve znění vyhlášky č.  73/1987 Sb. a vyhláška č. 186/1990
Sb.  o oprávnění  k projektové  činnosti). Stavební  zákon stanoví
základní  podmínky zvláštní  způsobilosti k  některým činnostem ve
výstavbě  (§  45  a  násl.).  Podrobnější  úpravu obsahují uvedené
prováděcí předpisy.

     Ve smyslu těchto předpisů  se "zvláštní způsobilost" (jakožto
souhrn teoretických vědomostí, praktických zkušeností a dovedností
nabytých k řádnému výkonu  vybraných činností majících rozhodující
význam pro ochranu zájmů  společnosti a souvisejících s přípravou,
projektováním,  povolováním,  prováděním  a  kolaudováním  staveb)
ověřuje zkouškou. Podle  § 6 odst. 1 vyhl.č.  8/1983 Sb., ve znění
vyhl.č. 73/1987 Sb., je podstata  v tom, že ústřední orgány státní
správy  stanoví zkušební  řády, věcné  náplně zkoušek  a působnost
zkušebních  komisí. Podle  § 12  odst. 1,2  ústřední orgány státní
správy jsou  povinny nejméně jednou za  5 let zabezpečit doplňkové
školení držitelů  průkazů, přičemž držitelé  jsou povinni podrobit
se písemnému testu nebo jiné  formě ověření poznatků z doplňkového
školení. Pokud držitel průkazu nevykonává  po dobu delší než 5 let
pracovní činnost,  pro kterou byl průkaz  vystaven, může dále tuto
činnost  vykonávat  jen   po  předchozím  absolvování  doplňkového
školení. Podle  § 13 zjistí-li orgán  státního stavebního dohledu,
že  pracovníci,  kteří  mají  průkaz  zvláštní způsobilosti, svojí
činností  opakovaně porušují  zájmy společnosti  při výstavbě,  dá
příslušnému  orgánu státní  správy podnět  k přezkoumání  zvláštní
způsobilosti.  Rovněž  jsou  v  §  14  upraveny  podmínky odejmutí
průkazu.

     Bližší podmínky pro postup při udělování oprávnění a zvláštní
způsobilost   upravuje   vyhl.č.   186/1990   Sb.,   o   oprávnění
k projektové  činnosti.  Stanoví  mj.  podmínky  vzdělání a praxe,
které je nutno osvědčit při přihlášce ke zkoušce. Na tuto vyhlášku
se  pak  odvolává  příloha  č.  2  živnostenského  zákona (zák. č.
455/1991 Sb.,  ve znění pozdějších  předpisů), která pod  nadpisem
vázané živnosti  -skupina 213 stavebnictví-  pod oborem projektová
činnost v investiční výstavbě  určuje jako průkaz způsobilosti pro
výkon  této  živnosti  "oprávnění  k  projektové  činnosti (průkaz
zvláštní způsobilosti)" dle § 2 a 5 vyhl. č. 186/1990 Sb.

     Živnostenský zákon dále stanoví všeobecné a zvláštní podmínky
provozování živnosti, rozsah  živnostenského oprávnění, povinnosti
podnikatele,  jakož i  podmínky zrušení  živnostenského oprávnění.
Současně stanoví pokuty za porušení živnostenského zákona. V daném
případě  je tedy  živnostenským zákonem  konkretizováno ustanovení
čl. 26 odst. 1,2 Listiny základních  práv a svobod, podle něhož má
každý v mezích zákona právo podnikat. K tomu je vhodné poznamenat,
že v právním řádu lze  nalézt četné právní úpravy, které vycházejí
z principu  nabytých   práv  a  ten,  kdo   složil  různé  zkoušky
opravňující  k  výkonu  povolání  podle  starých  norem,  může  je
vykonávat,  i   když  nové  předpisy  stanoví   do  budoucna  jiné
předpoklady. Je  tedy obvyklé, že  zkoušky vykonané podle  starých
předpisů  platí i  po vydání  nových předpisů  (což platí  dokonce
i pro  různé přiznané  tituly, např.  v oblasti  vysokého školství
a vědeckých  hodností). Zákonodárce  i v  těchto případech vychází
z principu právní jistoty a důvěry v právo. Konkrétní případy jsou
pak  řešeny v  přechodných a  závěrečných ustanoveních příslušných
zákonů.
     S  ohledem   na  výše  uvedené  lze   konstatovat,  že  osoby
podnikající dle uvedených předpisů, podnikají v souladu se zákonem
na základě řádně  nabytých práv (a to mj.  v důvěře v živnostenský
zákon a  předpisy navazující), které lze  odejmout nebo omezit jen
na  základě  zákona,  jehož  obsah  a  vydání  je v pravomoci moci
zákonodárné, tedy  Parlamentu a jako takové  odráží jeho legitimní
politickou vůli.
     Pokud se  tedy zákonodárce rozhodl upravit  do budoucna výkon
povolání autorizovaných architektů a výkon povolání autorizovaných
inženýrů a techniků činných ve výstavbě, nemění to nic samo o sobě
na právním postavení těch,  kteří podnikají na základě dosavadních
předpisů.  Je ovšem  věcí  politické  vůle Parlamentu,  jak upraví
výkon  určitých povolání  případně živností,  které jsou prováděny
podle dosavadních  předpisů. V daném  případě se to  stalo tak, že
dosavadní  oprávnění zůstávají  dle zákona  v platnosti.  Jak výše
naznačeno,  není   to  v  právním  řádu   věcí  neobvyklou,  neboť
zákonodárce  tak  často  postupuje  mj.  v  zájmu zajištění důvěry
v nabytá  práva, právní  jistoty a  stability právního  postavení.
V daném  případě  je  patrný  jistý  legislativní  posun  ve  vůli
Parlamentu, pokud  jde o text §  34 cit. zák. To  je ovšem v našem
dynamickém právním řádu dosti časté. Skutečnost, že § 34 cit. zák.
prošel určitým  legislativním vývojovým procesem,  nezakládá podle
názoru  Ústavního  soudu  jeho  protiústavnost,  neboť představuje
současnou legitimní  politickou vůli Parlamentu  vyjádřenou formou
zákona.
     Pokud jde tedy o namítané porušení rovnosti v právech, dospěl
na  základě  výše  uvedených   skutečností  a  úvah  Ústavní  soud
k závěru, že v daném případě  nedošlo k porušení Ústavy. Parlament
ve  snaze o  zachování nabytých  práv rozhodl  tak, že  po zvážení
situace  ponechal  dosavadní  oprávnění  v  platnosti.  Jako každý
zákon,  i  tento  platí   do  doby  případného  jiného  pozdějšího
legislativního  řešení. Pokud  jde o  princip rovnosti,  je již ze
stanoviska bývalého ÚS ČSFR uveřejněného pod č. 11 Sbírky usnesení
a nálezů z roku 1992 zřejmo, že  u principu rovnosti jde o rovnost
relativní  a  speciální  normy  mohou  stanovit  pro  určité obory
zvláštní  kritéria.  V  daném  případě  při  hodnocení váhy právní
jistoty, stability a ochrany  nabytých práv (které představují též
veřejné  hodnoty),  rozhodl  Parlament  v přechodných ustanoveních
ponechat dosavadní  oprávnění v platnosti.  Podle názoru Ústavního
soudu to  v tomto konkrétním  případě nelze považovat  za porušení
principu rovnosti,  které by odůvodňovalo zrušení  zákona pro jeho
rozpor s Ústavou.

      Po posouzení  návrhu Ústavní soud učinil  závěr, že namítané
porušení čl.1  Ústavy, podle nějž  je Česká republika  svrchovaný,
jednotný  a demokratický  právní stát  založený na  úctě k  právům
a svobodám  člověka  a  občana,  pod  kterýžto  pojem  navrhovatel
podřazuje i princip  právní jistoty a článku 1  věty první Listiny
základních práv  a svobod, podle  nějž lidé jsou  svobodní a rovní
v důstojnosti  i v  právech,  představuje  v daném  případě obecné
tvrzení, které  v souvislosti s  uvedeným rozborem právního  stavu
neodůvodňuje závěr o protiústavnosti § 34 zák. č. 360/1992 Sb., ve
znění  pozdějších předpisů.  Stejně tak  Ústavní soud  zjistil, že
napadené ustanovení  zákona není v rozporu  ani s jinými ústavními
zákony nebo  mezinárodními smlouvami podle čl.  10 Ústavy, a proto
návrh zamítl podle § 70 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním
soudu.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí Ústavního soudu se nelze odvolat.

V Brně dne 7. června 1995

Odlišné stanovisko
soudců Ústavního  soudu České republiky  JUDr. P.H., JUDr.  I. J.,
JUDr. V.  J., JUDr. Z.K., JUDr.  P.V. a JUDr. E.  Z., podané podle
§ 14  zákona  č.  182/1993  Sb.  k  nálezu  Ústavního  soudu České
republiky  ve věci  návrhu prezidenta  České republiky  na zrušení
ustanovení  §  34  zákona  č.  360/1992  Sb.,  o  výkonu  povolání
autorizovaných  architektů  a  o  výkonu  povolání  autorizovaných
inženýrů  a  techniků  činných  ve  výstavbě,  ve  znění zákonů č.
164/1993 Sb. a č. 275/1994 Sb.

     Odlišné stanovisko,  podané k výroku  nálezu, jímž se  zamítá
návrh prezidenta České republiky na zrušení ustanovení § 34 zákona
č.  360/1992  Sb.,  o  výkonu  povolání  autorizovaných architektů
a o výkonu povolání autorizovaných  inženýrů a techniků činných ve
výstavbě, ve  znění zákonů č. 164/1993  Sb. a č. 275/1994  Sb., se
zakládá na následujících důvodech:

                               I.
     Podle  §  34  zákona  č.  360/1992  Sb.,  ve  znění zákonů č.
164/1993 Sb.  a č. 275/1994  Sb. mohou osoby,  kterým bylo uděleno
oprávnění   k   projektové   činnosti   nebo   osvědčení  zvláštní
způsobilosti  k  výkonu  činnosti  ve  výstavbě  podle předchozích
předpisů, vykonávat vybrané činnosti podle zákona č. 360/1992 Sb.,
ve  znění  pozdějších  předpisů.  Uvedené  ustanovení  však neřeší
otázku,   zdali   se   na   tyto   osoby   vztahují  i  ustanovení
o disciplinární odpovědnosti,  povinném členství v  komorách apod.
Neobsahuje  totiž dikci,  podle níž  by tyto  osoby získaly status
"autorizovaných  osob"  podle  zákona  č.  360/1992  Sb., ve znění
pozdějších předpisů.  Tato skutečnost je  důvodem zkoumání souladu
uvedeného zákonného ustanovení s principem právní jistoty, jenž je
součástí kategorie právního státu (čl. 1 Ústavy České republiky).

     Právní jistotou přitom není  míněna absolutní neměnnost práva
neboli jeho  "statika". V uvedeném  kontextu je chápána  ve smyslu
určitosti a konstantnosti přisuzování  významů právnímu textu, tj.
jako  určitost stanovování  obsahu právních  norem a  konstantnost
jejich  aplikace, jako  stejné rozhodování  ve stejných případech.
Právní  jistotou  se  tudíž   v  tomto  stanovisku  v  souvislosti
s posuzovaným zákonným ustanovením  rozumí předvídatelnost chování
státních orgánů  při aplikaci práva,  a to z  hlediska přisuzování
významů právnímu textu a  z hlediska subsumpce skutkových zjištění
pod  právní  normu  při  rozhodování.  Určitost stanovování obsahu
právních  norem neboli  významů  právního  textu závisí  přitom na
určitosti   ustanovení    právních   předpisů   a    na   právních
interpretačních postupech.

     Obecně  lze konstatovat,  že neurčitost  určitého (některého)
ustanovení   právního  předpisu   nutno  považovat   za  rozpornou
s požadavkem  právní  jistoty,  a  tudíž  i  právního státu (čl. 1
Ústavy  České republiky),  toliko tehdy,  jestliže intenzita  této
neurčitosti vylučuje možnost  stanovení normativního obsahu daného
ustanovení i pomocí obvyklých interpretačních postupů.

     V daném případě neurčitost napadeného ustanovení interpretací
překlenout nelze, a nelze tudíž dospět k závěru, podle něhož se na
osoby, kterým  bylo uděleno oprávnění  k projektové činnosti  nebo
osvědčení  zvláštní  způsobilosti  k  výkonu  činnosti ve výstavbě
podle předchozích předpisů, vztahují  i ustanovení o disciplinární
odpovědnosti,  povinném členství  v komoře  apod., anebo  tomu tak
není.

                               II.
     Ustanovení  § 34  zákona č.  360/1992 Sb.,  o výkonu povolání
autorizovaných  architektů  a  o  výkonu  povolání  autorizovaných
inženýrů  a  techniků  činných  ve  výstavbě,  ve  znění zákonů č.
164/1993 Sb.  a č. 275/1994 Sb.,  je ustanovením intertemporálním,
řešícím vztah  uvedeného zákona, ve  znění novel, k  právní úpravě
předcházející   (zákon  č.   50/1976  Sb.,   o  územním  plánování
a stavebním  řádu, ve  znění zákona  č. 103/1990  Sb. a  zákona č.
262/1992, vyhláška  FMTIR č. 8/1983  Sb., o zvláštní  způsobilosti
k některým  činnostem ve  výstavbě, ve  znění vyhlášky č. 73/1987
Sb.,  vyhláška SKVTIR  č. 186/1990  Sb., o  oprávnění k projektové
činnosti).  Intertemporálním  právem  přitom  nutno  obecně chápat
"předpisy,  jež řídí  časový  střet  zákonů" (J.  Sedláček, Časový
střet  zákonů, in:  Komentář k  československému obecnému zákoníku
občanskému,  Díl I.,  red. F.  Rouček, J.  Sedláček, Brno 1935, s.
107).

     V  rámci  intertemporality  právních  norem  mohou  vzniknout
zvláště  případy,  kdy  nová   právní  úprava  formuluje  rozdílné
předpoklady  právního statusu,  jakož i  případy, kdy  nová právní
norma nahrazuje právní institut, obsažený ve zrušené právní normě,
institutem novým. Je tomu tak i v posuzované věci.

     Novelizací  zákona  č.  360/1992  Sb.,  ve  znění  zákona  č.
164/1993  Sb.,  zákonem  č.  275/1994  Sb.  se časový střet zákona
nového (č.  360/1992 Sb.) a právních  předpisů jím zrušených řešil
ve srovnání s předchozím stavem odlišným způsobem.

     Od  nabytí  účinnosti  zákona  č.  360/1992  Sb.,  tj.  od 7.
července 1992 do 31. prosince 1994, byl střet právních úprav řešen
stanovením termínu,  po kterém nabývá účinnost  nová právní úprava
i pro  subjekty,  jež  splnily  podmínky  získání právního statusu
autorizovaných architektů, stavebních inženýrů nebo techniků podle
předchozí právní  úpravy. Ve vztahu  nové a staré  právní regulace
tudíž platila nepravá retroaktivita s tím, že nastoupení účinnosti
nové úpravy  pro určitou vymezenou skupinu  subjektů bylo odloženo
do stanoveného termínu.

     Na  rozdíl od  uvedeného řešení  intertemporality, obsaženého
v § 34  zákona č. 360/1992 Sb.,  ve znění zákona č.  164/1993 Sb.,
jeho novela  zákonem č. 275/1994 Sb.  pro stejnou skupinu subjektů
ruší  nepravou retroaktivitu  nové  právní  úpravy (tj.  zákona č.
360/1992 Sb.)  a stanoví pro  ni výjimku, tj.  přiznává vymezenému
okruhu  subjektů  status   autorizovaných  architektů,  stavebních
inženýrů nebo techniků podle nové právní úpravy, a to beze splnění
podmínek, jež tato nová právní úprava pro jeho získání vyžaduje.

     Zákonodárce  tudíž upravil  časový střet  dvou právních úprav
dvěma  různými,   po  sobě  následujícími,   způsoby.  Z  hlediska
ústavněprávního  posouzení  je  v  důsledku  tohoto  postupu nutno
odpovědět   na  dvě   otázky.  První   otázkou  je   ústavněprávní
akceptovatelnost či neakceptovatelnost  tímto vzniknuté nerovnosti
a druhou  je  otázka  ústavního  "prostoru",  který má zákonodárce
k dispozici při stanovování intertemporálních ustanovení.

     1.  V posuzované  věci se  jedná o  nerovnost mezi  na straně
jedné   osobami,   jež   získaly   osvědčení   k   výkonu  profesí
autorizovaných architektů, inženýrů a techniků činných ve výstavbě
podle  předchozích právních  předpisů a  v očekávání  ztráty svého
statusu uplynutím zákonem stanovené lhůty získaly autorizaci podle
nové  právní  úpravy,  a  na  straně  druhé  osobami,  jež získaly
osvědčení  k  výkonu  profesí  autorizovaných architektů, inženýrů
a techniků činných  ve výstavbě rovněž  podle předchozích právních
předpisů a  byly následně postaveny na  roveň osobám, disponujícím
autorizací podle nové právní úpravy. Další nerovností je nerovnost
mezi  osobami, vykonávajícími  profesi autorizovaných  architektů,
inženýrů  či  techniků  na  základě  autorizace  podle nové právní
úpravy   a  osobami,   vykonávajícími  tuto   činnost  na  základě
osvědčení, získaných podle právní úpravy předchozí.

     Ústavní  soud  České  republiky  se  v  řadě  nálezů (zejména
č. 3 a 9 Sbírky nálezů a usnesení Ústavního soudu České republiky,
sv. 1)  ztotožnil s chápáním ústavního  principu rovnosti, jak byl
vyjádřen  Ústavním  soudem  ČSFR  v  rozhodnutí  č. 11/1992 Sbírky
usnesení  a  nálezů  Ústavního  soudu  ČSFR:  "Je  věcí státu, aby
v zájmu zajištění svých funkcí rozhodl, že určité skupině poskytne
méně výhod než jiné. Ani  zde však nesmí postupovat libovolně. …
Pokud zákon  určuje prospěch jedné  skupiny a zároveň  tím stanoví
neúměrné povinnosti  jiné, může se  tak stát pouze  s odvoláním na
veřejné hodnoty."

     V posuzované věci  explicitně zákonodárce postup, zakládající
nerovnost,  nezdůvodnil  a  takovýto  postup  nelze ani implicitně
z právní úpravy dovodit. Konstatování  důvodové zprávy, která nota
bene není  stanoviskem zákonodárce, nýbrž  navrhovatele zákona, že
problematika bude  v budoucnosti řešena,  je z hlediska  ústavního
posouzení irelevantní.

     Nelze se  proto ztotožnit se stanoviskem,  podle něhož "je na
vůli zákonodárce,  zda předchozí získaná  oprávnění prohlásí dříve
či  později  za  oprávnění  rovnocenná  oprávněním, získaným podle
pozdějšího zákona či nikoli". Vůle  zákonodárce se však nesmí stát
libovůlí, a tudíž pokud tento právní úpravou zakládá nerovnost, je
povinen  svůj  postup  jednak  zdůvodnit  odvoláním  se na veřejné
hodnoty a jednak tímto postupem  nesmí zasáhnout do jiných ústavou
garantovaných principů.

     V dané věci nejen  absentuje zdůvodnění ze strany zákonodárce
odvoláním  se  na  veřejné  hodnoty,  nýbrž  dochází  i k narušení
jednoho  ze základních  principů právního  státu -  ochrany důvěry
občana v právo:  "kdo jednal v důvěře v nějaký  zákon, nemá být ve
své  důvěře  zklamán"  (J.  Sedláček,  Časový  střet  zákonů,  in:
Komentář k československému obecnému  zákoníku občanskému, Díl I.,
red. F. Rouček, J. Sedláček, Brno 1935, s. 108). Těm osobám, které
jednaly  v důvěře  v ustanovení  § 34  zákona č.  360/1992 Sb., ve
znění  zákona  č.  164/1993  Sb.,  tudíž  v očekávání ztráty svého
statusu uplynutím zákonem stanovené lhůty získaly autorizaci podle
nové  právní   úpravy  nebo  se   o  ní  ucházely,   byl  nepravou
retroaktivitou zákona  č. 275/1994 Sb.  způsoben ten následek,  že
jednání  právně relevantní  podle předchozí  úpravy se  na základě
působení právní  úpravy nové stalo právně  irelevantním. Tímto byl
porušen  princip  ochrany  důvěry   občana  v  právo,  jenž  tvoří
významnou součást pojmu právního státu.

     Úprava  ustanovení  §  34  zákona  č.  360/1992 Sb., ve znění
zákonů č. 164/1993  Sb. a č. 275/1994 Sb.,  zavádí v praxi zjevnou
nerovnost  k   přístupu  výkonu  stejných   povolání  a  rozdílnou
odpovědnost  za eventuální  škody, které  výkonem těchto  činností
mohou vzniknout.

     Osoby, které získaly autorizaci  podle tohoto zákona, se musí
podrobit  zkoušce  před  odbornou  komisí,  jmenovanou autorizační
radou,  a při  zkoušce je  mimo jiné  vedena rozprava  nad pracemi
z oboru odborné praxe uchazeče. Autorizační oprávnění je v případě
úspěšného  složení  zkoušky  vydáváno  pouze  pro  příslušný obor,
v němž  uchazeč  prokázal  odbornou  praxi  (např. pozemní stavby,
dopravní stavby, inženýrské stavby apod.).

     Naproti   tomu  osoby,   které  získaly   osvědčení  zvláštní
způsobilosti  k   výkonu  činností  ve   výstavbě  nebo  oprávnění
k projektové činnosti podle dřívějších  předpisů (zákon č. 50/1976
Sb.,  o územním  plánování a  stavebním řádu,  ve znění  zákona č.
103/1990 Sb. a  zákona č. 262/1992, vyhláška FMTIR  č. 8/1983 Sb.,
o zvláštní způsobilosti k některým činnostem ve výstavbě, ve znění
vyhlášky  č.  73/1987  Sb.,   vyhláška  SKVTIR  č.  186/1990  Sb.,
o oprávnění  k  projektové  činnosti),  nejsou  ve výkonu činnosti
omezeny  podle  odborné  specializace,  ale  jsou obecně oprávněny
k výkonu  jakékoli činnosti  ve  výstavbě  bez ohledu  na odbornou
průpravu nebo  zkušenosti, což je zejména  při projektování staveb
povážlivé.

     Zkoušky  zvláštní způsobilosti  měly do  značné míry formální
a administrativní  charakter.   V  první  etapě   byly  předepsány
především  pro  vedoucí  pracovníky  organizací,  zabývajících  se
investiční výstavbou (ředitelé, náměstci, vedoucí odborů). V další
etapě pak  pro blíže nespecifikované  funkce. Pokud v  organizaci,
působící v investiční výstavbě,  nedosáhl počet osob s předepsaným
průkazem zvláštní  způsobilosti 75 %, pak  tyto organizace nesměly
po  1. dubnu  1986 (I.  etapa), resp.  1. dubnu  1990 (II.  etapa)
vykonávat tyto činnosti i když k nim měly oprávnění.

     Protože  se  jednalo  vesměs  o  státní  podniky, často přímo
řízené  jednotlivými  rezorty,  vedlo  toto  ustanovení  k inflaci
vydaných  osvědčení  zvláštní  způsobilosti,  jen  aby byl dodržen
stanovený  limit  oprávněných  pracovníků.  Odhaduje  se, že počet
takto  vydaných osvědčení  dosáhl  celkového  počtu cca  80 tisíc,
zatímco  autorizačních oprávnění  bylo do  konce roku  1994 vydáno
něco přes 10 tisíc.

     Nerovnost  těchto  dvou  skupin  oprávněných  osob  je  ještě
zřetelnější  v  jejich  odpovědnosti  za  škody,  které při výkonu
jejich činnosti mohou vzniknout.

     U kategorie osob s  osvědčením zvláštní způsobilosti, vydaným
podle dřívějších  předpisů, šlo vesměs  o osoby v  pracovněprávním
(závislém) poměru, kde za škodu vůči odběrateli ručila organizace,
která  byla zpravidla  pro tyto  případy pojištěna.  Pracovník byl
odpovědný  organizaci   podle  zákoníku  práce.   Protože  původní
organizace  byly vesměs  zrušeny, odpovídají  za eventuální  škody
jednotliví nositelé osvědčení podle obecných předpisů.

     Protože škody,  k nimž může docházet  a skutečně také dochází
v investiční  výstavbě,  dosahují  milionových  hodnot, je náhrada
škody u těchto osob většinou pochybná.

     Naproti tomu  osoby, kterým bylo  přiznáno oprávnění činnosti
v rámci autorizace, musí být pro případ škody povinně pojištěny.

     Tyto  nerovnosti  přístupu  k  výkonu  činností  v investiční
výstavbě  mezi kategorií  autorizovaných  osob  a mezi  osobami se
zvláštní způsobilostí podle dřívějších předpisů zpochybňují právní
jistoty jak  pokud jde o kvalifikaci,  tak pokud jde o  garanci za
výsledek    této   činnosti.    Nezbytného   sjednocení   podmínek
a odstranění nerovnosti  si byl zřejmě  vědom i zákonodárce,  když
dvakrát  po sobě  (v roce  1992  a  v roce  1993) omezil  platnost
původních  oprávnění,  aby  poslední  úpravou  (v  roce 1994) toto
časové omezení  rozporuplně zrušil. Tím  došlo jak ke  zpochybnění
právních  jistot  v  oblasti,  kde  hraje  mimořádnou roli veřejný
zájem,  tak k  vytvoření  příkré  nerovnosti mezi  dvěma skupinami
občanů v přístupu  ke kvalifikované činnosti i v  ručení za škody,
které touto činností mohou eventuálně vzniknout.

     2.  Druhou   otázkou,  která  v   této  souvislosti  vyžaduje
odpovědi,  je  šířka  ústavního  "prostoru",  který má zákonodárce
k dispozici při stanovování intertemporálních ustanovení.

     Smyslem   intertemporálních    ustanovení   je   odstraňování
neodůvodněných  nerovností, vznikajících  při střetu  staré a nové
právní úpravy.  Intertemporalita se v posuzované  věci přitom týká
zakotvení rozdílných předpokladů právního  statusu ve staré a nové
právní  úpravě.  Zákonodárce  může  řešit  časový střet takovýchto
právních úprav následujícími způsoby:

     a)   Prvním   je   nepřijetí   intertemporálních  ustanovení.
V takovém    případě   nutno    řešit   problém   intertemporality
interpretací.  Obecně v  případech  časového  střetu staré  a nové
právní normy  platí nepravá retroaktivita,  tj. od účinnosti  nové
právní  normy se  i právní  vztahy, vzniklé  podle zrušené  právní
normy, řídí právní normou novou  (to platí i pro naplnění podmínek
získání určitého  právního statusu a  s ním spjatých  práv). Vznik
právních vztahů,  existujících před nabytím  účinnosti nové právní
normy,  právní  nároky,  které  z  těchto  vztahů  vznikly,  jakož
i vykonané právní úkony, se řídí zrušenou právní normou (důsledkem
opačné   interpretace  střetu   právních  norem   by  byla   pravá
retroaktivita). Aplikuje se tady princip ochrany minulých právních
skutečností, zejména právních konání. Důsledkem tohoto principu je
skutečnost, podle které "jednou založené právní účinky, pokud tyto
představují  zároveň subjektivní  práva, zůstávají  pro nový zákon
zakázanou sférou" (A.  Procházka, Základy práva intertemporálního,
Brno  1928,  s.  109).  Tento  princip  je realizací "legislativní
zásady ochrany oprávněné důvěry ve stálost právního řádu" (tamtéž,
s. 111).

     b)  Druhým způsobem  řešení časového  střetu právních  norem,
obsahujících  rozdílné  předpoklady   nabývání  určitého  právního
statusu,  je koncepce,  obsažená v  § 34  zákona č.  360/1992 Sb.,
jakož  i  v  jeho  novele  č.  164/1993  Sb.  Toto řešení obsahuje
posunutí termínu nabytí účinnosti nové právní úpravy pro subjekty,
jenž  splnily  podmínky  získání  daného  právního  statusu  podle
předchozí  právní  úpravy.  Těmto   subjektům  je  tak  poskytnuta
příležitost  splnit  náročnější  nebo  jiné  podmínky  nové úpravy
a současně si kontinuitně zachovat svůj status.

     c)  Konečně  třetím  legislativním  způsobem  řešení časového
střetu právních norem,  obsahujících rozdílné předpoklady nabývání
určitého   právního  statusu,   je  řešení,   jímž  se  subjektům,
disponujícím  určitým  právním  statusem  podle  předchozí  právní
úpravy, přizná status podle právní  úpravy nové. Takový přístup má
své opodstatnění v případě, kdy rozdílnost podmínek získaní daného
statusu  podle obou  úprav nezakládá  neodůvodněnou nerovnost.  Do
rámce tohoto legislativního přístupu  lze zařadit řešení, obsažené
v zákoně č. 275/1994 Sb.

     Při   rozhodování  o   způsobu  řešení   intertemporality  je
zákonodárce limitován ústavními principy rovnosti a ochrany důvěry
občana  v  právo.  Příslušné  legislativní  řešení  proto nemá být
výrazem libovůle, nýbrž by se  mělo odvinout z obsahového srovnání
staré  a  nové  právní  úpravy.  Takovéto  srovnání  se musí řídit
hlediskem proporcionality.

     Zrušení staré a přijetí nové právní úpravy je nutně spjato se
zásahem  do principů  rovnosti a  ochrany důvěry  občana v  právo.
Dochází  k  tomu  v  důsledku  ochrany  jiného  veřejného zájmu či
základního práva a svobody.  Posuzování tohoto konfliktu hlediskem
proporcionality  s  ohledem  na   intertemporalitu  by  mělo  vést
k závěru  o druhu  legislativního řešení  časového střetu právních
úprav.  Proporcionalitu lze  přitom charakterizovat  tak, že vyšší
stupeň  intenzity veřejného  zájmu, resp.  ochrany základních práv
a svobod,  odůvodňuje  vyšší  míru  zásahu  do  principů  rovnosti
a ochrany důvěry  občana v právo  novou právní regulací.  Platí tu
zároveň  maxima, přikazující  v případě  omezení základního práva,
resp. svobody, šetřit jeho podstatu a smysl (čl. 4 odst. 4 Listiny
základních  práv a  svobod). Při  posouzení způsobu legislativního
řešení  intertemporality  tudíž  sehrává   svou  roli  nejen  míra
odlišnosti  nové  a  staré  právní  úpravy,  nýbrž  i  společenská
naléhavost zavedení nové právní úpravy ap.

     Rozhodnutí zákonodárce o způsobu řešení časového střetu staré
a nové právní úpravy tedy z hlediska ústavního není věcí nahodilou
nebo  věcí   libovůle.  Je  věcí  zvažování   v  kolizi  stojících
ústavněprávních principů.

     Tím, že zákonodárce zákonem  č. 275/1994 Sb. radikálně změnil
řešení  intertemporality  staré  a  nové  právní  úpravy, obsažené
v zákoně  č. 360/1992  Sb. a  zákoně  č.  164/1993 Sb.,  a to  bez
jakékoli  explicitně  nebo  implicitně  vyjádřené argumentace, dal
dostatečným způsobem najevo, že časový střet zákonů řešil způsobem
nahodilým   a   nikoli   způsobem,   vycházejícím   ze   zvažování
proporcionality poskytování ochrany ústavním principům. Přijal tak
zákonné ustanovení, stojící v rozporu s ústavními principy ochrany
důvěry  občana  v  právo,  právního  státu  a  rovnosti,  jak jsou
obsaženy  v  čl.  1  Ústavy  České  republiky  a  v  čl. 1 Listiny
základních práv a svobod.

V Brně 14. 6. 1995

Odlišné stanovisko
soudce  Ústavního  soudu  ČR  Prof.  JUDr.  V.K., DrSc., podané na
základě § 14 zákona č. 182/1993 Sb. k nálezu Ústavního soudu České
republiky, ve  věci návrhu prezidenta  České republiky na  zrušení
ustanovení  §  34  zákona  č.  360/1992  Sb.,  o  výkonu  povolání
autorizovaných  architektů  a  o  výkonu  povolání  autorizovaných
inženýrů  a  techniků,  činných  ve  výstavbě,  ve znění zákonů č.
164/1993 Sb. a č. 275/1994 Sb.

     Podstatný důvod, který vede k předložení odlišného stanoviska
k výroku nálezu,  jímž se zamítá návrh  prezidenta České republiky
na  zrušení  ustanovení  §  34  zákona  č.  360/1992 Sb., ve znění
pozdějších předpisů je tento:

     Předmětem  návrhu je  zrušení poslední  verze §  34 zákona č.
360/1992 Sb., v důsledku  něhož odpadá povinnost získat autorizaci
architektů a techniků ve  stavebnictví podle nových předpisů. Mezi
podmínkami,  které zavedl  zákon  360/1992  Sb. bylo  kromě jiného
i "úspěšné  složení  zkoušky  odborné  způsobilosti".  Pro splnění
nových  podmínek  byla  stanovena  lhůta  nejprve  do  7.  7. 1993
a posléze do 31. 12. 1994.

     Zákonodárce  v  zákoně  č.  360/1992  Sb.  a  později ve dvou
dalších novelách, tedy celkem  třikrát opakovaně po sobě zdůraznil
věrohodnost povinností,  jejichž splnění v  určité lhůtě požadoval
a nenechal  nikoho  na  pochybách,  že  bez  splnění  požadovaných
předpokladů  nebude  možno   povolání  autorizovaných  architektů,
inženýrů a techniků vykonávat.

     V  mezidobí  nepochybně  řada  těch,  kteří  vykonávali  svou
činnost  na  základě  starých  předpisů,  nově  stanovené podmínky
splnila anebo je  naplňuje. Do 31. 12. 1994  zřejmě však nesplnili
nové podmínky zdaleka všichni, kteří tak měli učinit.

     Z toho  patrně vycházel zákonodárce  ve své poslední  úpravě,
zhostil  se  však  tohoto  problému  způsobem,  který  zpochybňuje
principy právního státu:

     Poslední úprava § 34 zákona  č. 360/1992 Sb. ohrožuje princip
rovnosti, a to způsobem, který svými důsledky přináší jisté výhody
pro ty, kteří neplní stanovené  povinnosti a jimž se jejich plnění
zdá  být zbytečné.  Tím odnímá  zákonodárci věrohodnost  a občanům
přesvědčení, že zákony  jsou závazné pro všechny a  že je nezbytné
je  dodržovat.  Takové  jednání  si  zákonodárce  může dovolit jen
s odvoláním na veřejné hodnoty a  nikoli pouze proto, že věc hodlá
zákonem upravit a nezdá se mu příhodné lhůtu znovu prodlužovat.

     Novelizace §  34 uvedeného zákona  porušuje princip určitosti
již  tím, že  vychází ze  zjevného rozporu  mezi cílem zákonodárce
a prostředky, které k dosažení tohoto cíle zvolil. Proti novele by
patrně  nebylo možno  nic namítnout,  kdyby zákonodárce stanovenou
lhůtu opětovně (tj. potřetí)  stanovil. Zákonodárci se však zřejmě
nechtělo stanovit potřetí nějakou novou lhůtu pro splnění podmínek
k autorizaci patrně o to více, že dvě dříve stanovené lhůty zřejmě
nebyly dostatečné. Proto jednoduše odstranil lhůty vůbec.

     Tato  změna   však  není  pouze   změnou  kvantitativní,  ale
kvalitativní povahy a mění  radikálně dosavadní právní stav. Cílem
novely  je podle  důvodové  zprávy  zrušení časového  omezení "…
s tím, že  tato problematika bude  upravena novou zákonnou  normou
v návaznosti  na novelu  stavebního zákona".  Dosažení tohoto cíle
však  zákonodárce  neřešil  adekvátními   prostředky,  jak  by  to
odpovídalo  principům  materiálního  právního  státu.  Z  hlediska
právního  státu je  bezvýznamné,  že  parlament v  důvodové zprávě
slibuje tuto problematiku novou  zákonnou úpravou vyřešit. V tomto
slibu není nic právně závazného.  Zůstává jen, že touto novelou se
vrací starý právní režim před zákon  č. 360/1992 Sb. a že základní
postuláty  tohoto zákona  jsou  znehodnoceny,  což patrně  ani sám
zákonodárce neměl na mysli.

V Brně dne 30. června 1995

Zdroj: NALUS - databáze rozhodnutí Ústavního soudu