Author: Kovář Zdeněk
Last saved by: Vladimír Kolbábek
Company: AutoCont

IV.ÚS 127/99 ze dne 15. 3. 2000 | str.

IV.ÚS 127/99 ze dne 15. 3. 2000
N 39/17 SbNU 273
K překážce bránící vydání pozemku oprávněné osobě

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního soudu
Jménem republiky

Ústavní soud

  rozhodl v senátě  ve věci ústavní  stížnosti D.
T., zastoupené JUDr. J.  Š., advokátem, proti rozhodnutí Okresního
úřadu-pozemkového  úřadu   Nový  Jičín  ze   dne  21.2.1997,  č.j.
PÚ/5684/3a.2/92-Va-72/9, a proti  rozsudku Městského soudu v Praze
ze  dne  5.11.1998,  č.j.  38  Ca  145/97-58, za účasti vedlejších
účastníků:  státního  podniku  Benzina,  s.p.,  zastoupeného JUDr.
P.  M.,  advokátem,  A.  M.  a  F.  N.,  zastoupenými JUDr. J. Š.,
advokátem, takto:

Ústavní stížnost se zamítá.

Odůvodnění
     Stěžovatelka  se  včas  podanou  ústavní stížností (doplněnou
a upravenou  na  základě  výzvy  Ústavního  soudu)  domáhá zrušení
rozhodnutí  Okresního úřadu-pozemkového  úřadu Nový  Jičín ze  dne
21.2.1997,  č.j.  PÚ/5684/3a.2/92-Va-72/9,  a  rozsudku  Městského
soudu v Praze ze  dne 5.11. 1998, č.j. 38  Ca 145/97-58. V ústavní
stížnosti  namítá, že  napadenými rozhodnutími  bylo porušeno její
základní  právo podle  čl. 11   a čl.  24 Listiny  základních práv
a svobod (dále jen "Listina").  Porušení základních práv a svobod,
zakotvených    v citovaných    ustanoveních    Listiny,   spatřuje
stěžovatelka  především v tom,  že v řízení  o restitučním  nároku
pozemkový   úřad  a   soud  bez   dalšího  vycházely   z toho,  že
stěžovatelkou  požadovaný majetek  byl zkonfiskován  jejím rodičům
podle dekretů  prezidenta republiky č. 12/1945 Sb. a č. 108/1945
Sb., aniž by se zabývaly tím, zda byly v daném případě splněny pro
konfiskaci   zákonné   podmínky.   V doplnění   ústavní  stížnosti
konkretizuje porušení základních práv  tak, že podle jejího názoru
bylo  porušeno  její  právo  a  právo  jejích  sourozenců vlastnit
majetek, který byl za okolností uvedených ve stížnosti neoprávněně
zkonfiskován   rodičům.  Porušení   tohoto  práva   spatřuje  také
v nadměrně  extenzivním  výkladu,  který  pozemkový  úřad  i  soud
zaujaly v otázce překážky vydání  pozemků, pokud jde o nezastavěné
pozemky nebo jejich  části nezbytné pro provoz stavby  a pokud jde
o podzemní  nádrže.  Článku  24  Listiny  se stěžovatelka dovolává
ohledně údajného  přihlášení se rodičů  po záboru Sudet  k německé
národnosti, a  to bez prejudice  pro své tvrzení,  že to nebyl  ve
skutečnosti  otec stěžovatelky,  kdo vyplnil  sčítací arch  ze dne
17.5.1939.  Okresní  úřad-pozemkový  úřad   Nový  Jičín,  ač  jako
účastník  řízení  Ústavním  soudem   řádně  vyzván,  se  k ústavní
stížnosti  nevyjádřil. Přípisem  ze dne  10.5.1999 Ústavnímu soudu
sdělil,  že  se  vzdává  postavení  vedlejšího účastníka. K tomuto
sdělení    však   Ústavní    soud   nepřihlédl,    neboť   Okresní
úřad-pozemkový úřad  Nový Jičín je  účastníkem řízení ve  smyslu §
76  odst. 1  zák. č.  182/1993  Sb.,  o Ústavním  soudu, ve  znění
pozdějších  předpisů (dále  jen  "zákon  o Ústavním  soudu"), jako
orgán, proti  jehož zásahu ústavní stížnost  směřuje. Městský soud
v Praze  konstatoval,  že  při  přezkoumání  napadeného rozhodnutí
Okresního úřadu-pozemkového úřadu  v Novém Jičíně dospěl k závěru,
že v daném případě se nejednalo o zneužití dekretu č. 12/1945 Sb.,
neboť na původní vlastníky je třeba nahlížet jako na osoby německé
národnosti,  a  odkázal  na  odůvodnění  rozsudku. Ohledně tvrzené
nesprávné aplikace § 11 odst. 1 písm. c) zák. č. 229/1991 Sb. soud
upozornil,  že  ve  věci  již  rozhodoval  Krajský soud v Ostravě,
a proto  se soustředil  pouze na  to, zda  se pozemkový úřad řídil
právním  názorem  vysloveným  tímto  soudem.  Městský soud v Praze
považuje  ústavní  stížnost   za  nedůvodnou.  Vedlejší  účastník,
Benzina,  s.p., ponechává  posouzení pozice  stěžovatelky a jejích
sourozenců jako  osob oprávněných na úvaze  a zhodnocení Ústavního
soudu.  Rozhodnutí  o  nevydání  pozemku  parc.  č. 394 v kat. úz.
Klokočov  však  považuje  za  správné.  Pozemkový  fond ČR, územní
pracoviště  Nový  Jičín,  má  za  to,  že  napadenými rozhodnutími
nedošlo   k porušení  základních   práv  stěžovatelky.   Postavení
vedlejšího  účastníka  se  vzdal.  Vedlejšího  účastenství se také
vzdala obchodní společnost TATRA, a.s., Kopřivnice. Další vedlejší
účastníci,  tj.  A.  M.,  E.  H.  a  F.  N.,  se s obsahem ústavní
stížnosti  ztotožnili,  E.  H.   se  posléze  účastenství  vzdala.

     Z předložených  podkladů,  jakož   i  z vyžádaných  vyjádření
účastníků   a    vedlejších   účastníků,   ze    spisu   Okresního
úřadu-pozemkového úřadu Nový  Jičín sp.zn. PÚ/5684/3a.2/92-Va-72/9
a ze  spisu Městského  soudu v Praze  sp. zn.  38 Ca 145/97 učinil
Ústavní soud následující zjištění: Stěžovatelka, společně se svými
sourozenci,    v řízení   o    ústavní   stížnosti   vystupujícími
v postavení vedlejších  účastníků, uplatnila jako  oprávněná osoba
podle § 2 odst. 2 písm.  c) zákona č. 243/1992 Sb., postupem podle
zákona  č.  229/1991  Sb.,  o  úpravě  vlastnických  vztahů k půdě
a jinému  zemědělskému  majetku  (dále  jen  "zákon  o půdě"), dne
2.7.1992  restituční nárok  na vydání  souboru pozemků  v kat. úz.
Klokočov. Nárok byl doložen  výpisy z příslušných vložek pozemkové
knihy,   v nichž  byla   zaznamenána  konfiskace   majetku  rodičů
stěžovatelky  (podle dekretů  č. 12/1945  Sb. a  č. 108/1945 Sb.),
výměry býv. KNV v Ostravě, jímž  bylo vráceno čs. státní občanství
rodičům  stěžovatelky,   a  dalšími  listinnými   důkazy.  Okresní
úřad-pozemkový  úřad Nový  Jičín o  uplatněném restitučním  nároku
opakovaně rozhodoval, nejprve rozhodnutím  ze dne 18.3.1994, které
bylo k podaným opravným prostředkům dvěma rozsudky Krajského soudu
v Ostravě  zrušeno,  posléze  rozhodnutím  ze  dne 23.11.1994, jež
v odstavci I. nabylo dne 23.11.1995  právní moci, a v odstavci II.
bylo   zrušeno  rozsudkem   Krajského  soudu   v Ostravě  ze   dne
21.5.1996, č.j. 22 Ca 2/95-43  (ve spojení s opravným usnesením ze
dne 21.8.1996), pokud  se týkalo pozemků parc. č.  660, 640/1, 659
a 718 (nyní parc. č. 395 a 394), ve zbývající části bylo potvrzeno
a nabylo právní moci 15.8.1996.  Na to Okresní úřad-pozemkový úřad
Nový  Jičín rozhodnutím  ze dne  15.11.1996 rozhodl  o vlastnictví
k částem   pozemků  parc.   č.   659,   660  a   640/1  označených
v příslušném  geometrickém  plánu  (rozhodnutí  nabylo právní moci
2.1.1997),  v dalším  rozhodnutí  ze  dne  21.2.1997  rozhodl,  že
oprávněné  osoby  nejsou  vlastníky  požadovaných  nemovitostí.

     Na  základě   podaných  opravných  prostředků   proti  tomuto
rozhodnutí rozhodovaly  ve věci Krajský  soud v Ostravě a  Městský
soud v Praze  (s ohledem na  místní příslušnost podle  § 246a obč.
soudního řádu a v závislosti na  tom, že opravný prostředek podalo
několik  navrhovatelů  s rozdílnými  trvalými  pobyty).  Oba soudy
napadané rozhodnutí pozemkového  úřadu potvrdily.

Ústavní stížnost
není  důvodná.  Ústavní  soud   opakovaně  ve  svých  rozhodnutích
upozornil,  že není  součástí obecné  soudní soustavy,  a proto mu
nepřísluší  právo  dozoru  nad  rozhodováním  obecných  soudů.  Do
rozhodovací  činnosti  obecných  soudů,  příp.  jiných  orgánů, je
Ústavní  soud  oprávněn  zasáhnout  pouze  tehdy,  byly-li  jejich
pravomocným rozhodnutím porušeny základní práva a svobody chráněné
ústavním zákonem nebo mezinárodní smlouvou podle čl. 10 Ústavy ČR.
Vzhledem k tomu, že stěžovatelka  se dovolává ochrany těchto práv,
přezkoumal  Ústavní   soud  napadená  rozhodnutí   i  řízením  jim
předcházející. Stěžovatelka především  namítá, že došlo k porušení
jejího práva  a práva jejích  sourozenců, zaručené v čl.  11 odst.
1 Listiny, vlastnit  majetek, který byl za  okolností ve stížnosti
uvedených neoprávněně  zkonfiskován jejím rodičům.  Při posuzování
zásahu  do práva  chráněného čl.  11 odst.  1 Listiny nemá Ústavní
soud  žádný důvod  odchýlit se  od své  dosavadní aplikační praxe,
v  jejímž  rámci  zdůrazňuje,  že  tímto  ustanovením  je chráněno
vlastnické  právo jako  takové,  musí  jít zpravidla  o vlastnické
právo  již konstituované,  a tedy  již existující,  a nikoli pouze
o tvrzený  nárok  na  ně  (např.  nález  Ústavního  soudu, sp. zn.
III.ÚS 23/93, in Sbírka nálezů a  usnesení - svazek 1., vydání 1.,
Praha, C.H. Beck, 1994, str.  45). Stěžovatelka opomíjí, že soubor
restitučních předpisů přijatých v České republice počátkem 90. let
založil (za stanovených podmínek) vznik práva dřívějších vlastníků
a jejích  právních  nástupců  na  obnovení  vlastnictví, nezaložil
přímo  vlastnické právo.  Z tohoto pohledu  se proto  stěžovatelka
nemůže  domáhat ochrany  zaručené čl.  11 odst.  1 Listiny,  neboť
právo  každého  vlastnit  majetek  zvoleným postupem zákonodárných
sborů nebylo  dotčeno. Vzhledem k mimořádné  pozornosti, kterou si
zasluhují restituční záležitosti, zaměřil  se Ústavní soud také na
stěžovatelčinu námitku  ohledně nadměrně extenzivního  výkladu při
posuzování  podmínek  pro  vydání  nemovitostí,  zejména zda nejde
o nemovitosti,  které nelze  vydat ve  smyslu §  11 zákona o půdě,
konkrétně zda nejde o pozemky, které byly po přechodu nebo převodu
do   vlastnictví  státu   nebo  jiné   právnické  osoby  zastavěny
(nejde-li  o stavbu  nebránící zemědělskému  nebo lesnímu  využití
pozemku, nebo  o stavbu movitou, nebo  dočasnou, nebo jednoduchou,
nebo drobnou a nebo stavbu umístěnou pod povrchem země, přičemž za
zastavěnou  část pozemku  se považuje  část, na  níž stojí stavba,
která  byla  zahájena  před  24.6.1991,  a  část pozemku s takovou
stavbou  bezprostředně  související  a  nezbytně  nutnou k provozu
stavby  - §  11 odst.  1  písm.  c) zákona  o půdě).

     Ústavní soud konstatuje, že  v dosavadní praxi obecných soudů
se  vyskytly interpretační  i aplikační  odlišnosti při  hodnocení
citovaného ustanovení (na což reaguje řada nálezů Ústavního soudu,
např.  nález sp.  zn. IV.ÚS   68/94, in  Sbírka nálezů  a usnesení
- svazek 2., vydání 1., Praha,  C.H.Beck, 1995, str. 189 a násl.).
Ústavní soud  v citovaném nálezu především zdůraznil,  že pokud je
zásadní spornou  otázkou to, zda  existuje či neexistuje  překážka
bránící ve vydání  pozemku ve smyslu § 11 odst.  1 písm. c) zákona
o půdě,   je  povinností   soudu  (ovšem   i  pozemkového   úřadu)
hodnověrným  způsobem   zhodnotit,  zda  předmětné   pozemky  jsou
skutečně  takového charakteru,  že je  vydat nelze.

     V posuzovaném  případě  Ústavní   soud  zjistil,  že  povahou
pozemků,  na  jejichž   vydání  uplatnila  stěžovatelka  s dalšími
oprávněnými  osobami restituční  nárok, se  pozemkový úřad zabýval
již v původním  rozhodnutí z 18.3.1994.  Tehdy rozhodl o  nevydání
souboru  pozemků, mezi  nimiž  byly  také všechny  pozemky uvedené
v napadeném rozhodnutí. Jejich nevydání zdůvodnil tím, že jsou buď
pozemky zastavěnými, či  bezprostředně souvisejí s vnitrozávodními
komunikacemi  a  průmyslovými  objekty.  Přitom  se nespokojil jen
s argumenty  povinné  osoby,  ale  záležitost  zkoumal  ze  snímků
katastrální mapy,  stavebního povolení i  kolaudačního rozhodnutí.
Nepřihlédl  tehdy  ke  stanovisku  oprávněných  osob, že ozeleněné
plochy  uvnitř areálu  závodu lze  využít k zemědělské  nebo lesní
výrobě,  neboť  takové  využití   by  bylo  v rozporu  s požadavky
hygienickými, požární  bezpečnosti, bezpečnosti práce  a v rozporu
se stavebními  předpisy. Také pozemky  parc. č. …  hodnotil jako
zastavěné, protože  na prvním z nich  se nacházejí podzemní  nádrž
pohonných hmot  a příjezdová komunikace,  na druhém jsou  umístěny
výdejní  stojany  a  objekt  pro  obsluhu.  S tímto stanoviskem se
ztotožnil  Krajský  soud  v Ostravě  v rozsudku  ze dne 21.7.1994,
č.j.  22 Ca  241/94, i  když rozhodnutí  pozemkového úřadu  zrušil
(avšak z jiného důvodu). Pozemkový úřad rozhodl o nevydání souboru
pozemků  opětovně  (rozhodnutí  ze   dne  23.11.1994)  a  nevydání
zdůvodnil  totožnými  důvody.  Při  rozhodování  o dalším opravném
prostředku oprávněných osob krajský  soud velmi důkladně posuzoval
rozsah, v jakém nezastavěné  části pozemků bezprostředně souvisejí
se stavbou a jsou nutné k jejímu provozu (soud provedl ohledání na
místě  samém  dne  14.5.1996).   Krajský  soud  zrušil  rozhodnutí
pozemkového úřadu  o nevydání pozemků,  pokud šlo o  pozemek parc.
č….  když shledal,  že  v jejich  částech sloučených  do pozemku
parc. … by mělo dojít k vydání)  a parc. č. … , ovšem z důvodu
nesprávně   označené  povinné   osoby  (jinak   je  hodnotil  jako
nemovitosti,  které nelze  vydat), ve  zbývající části  rozhodnutí
pozemkového  úřadu  o  nevydání  pozemků  potvrdil. Pozemkový úřad
zadal   vyhotovení  geometrického   plánu  pro   reálné  rozdělení
nemovitostí a  rozhodnutím ze dne  15.11.1996 vydal pozemek  parc.
č….,  který vznikl  z dílů pozemků  parc.č…. Rozhodnutí nabylo
právní moci  dne 2.1.1997. Za účelem  dořešení restitučního nároku
si   vyžádal  další   důkazy  -   stavební  povolení,   kolaudační
rozhodnutí,  zápisy  do  stavebních  deníků prokazujících skutečné
datum zahájení staveb, aby  napadeným rozhodnutím ze dne 21.2.1997
rozhodl,  že  zbývající  pozemky  se  nevydávají  a  že za ně bude
poskytnuta   náhrada.   Pokud   o   podaném   opravném  prostředku
rozhodovaly  soudy, oba  soudy konstatovaly,  že překážka k jejich
vydání [ve smyslu citovaného ustanovení § 11 odst. 1 písm. c) zák.
č. 229/1991  Sb.] je dána.  Městský soud v Praze  ve svém rozsudku
uvedl, že předmětem jeho zkoumání  byla okolnost, zda se pozemkový
úřad  řídil  právním  názorem  vysloveným soudem v předcházejících
zrušujících   rozsudcích.   Po    zhodnocení   závěrů   dosažených
v řízeních předcházejících napadeným rozhodnutím nezjistil Ústavní
soud   porušení  základního   práva  nebo   svobody  stěžovatelky.
Stěžovatelka  podstatnou část  námitek vznášených  proti napadaným
rozhodnutím spojuje s porušením  svého základního práva chráněného
v čl.  24  Listiny.  Je  však   patrno,  že  v žádné  fázi  řízení
o restitučním nároku nedošlo  k diskriminaci stěžovatelky z důvodu
její  příslušnosti  k národnostní  nebo  etnické  menšině,  což je
obsahem  ochrany  práva  zakotveného  v čl.  24  Listiny, jehož se
stěžovatelka  dovolává. Stěžovatelka  ve své  původní stížnosti ze
dne  4.3.1999, v jejím  doplnění  ze  dne 1.4.1999,  tak v dalších
podáních  adresovaných Ústavnímu  soudu, opakovaně  zdůrazňuje, že
při konfiskaci  majetku rodičů nebyly  naplněny stanovené podmínky
a že proto  došlo ke zneužití Benešových  dekretů. Uvádí, že pokud
Ústavní soud nezaujme stanovisko k češství její rodiny, nemůže být
případ spravedlivě  vyřešen. K tomu je nutno  uvést, že podle tzv.
Benešových  dekretů  mohl  být  konfiskován  majetek  nejen Němcům
a Maďarům, ale  i dalším skupinám  osob. Dále je  nezbytné vzít na
zřetel,   že   zák.   č.   243/1992   Sb.  koresponduje  filozofii
restitučního  procesu  založené  na  myšlence,  že  nelze  odčinit
veškeré  spáchané křivdy,  přitom je  jediným zákonem prolamujícím
časovou  hranici  stanovenou  25.únorem  1948,  a  tudíž napravuje
některé další křivdy, které se staly před tímto obdobím. Jeho účel
spočívá  v nápravě těch  křivd, jež  vznikly v důsledku  platnosti
nebo zvláštního  použití právních předpisů nebo  na základě jiných
vymezených  důvodů na  území ČR  (srov.  §  1). Proto  se na  jeho
základě stali oprávněnými osobami, nad rámec původního okruhu osob
dle  zákona č.  229/1991 Sb.,  i ti,  kteří ztratili majetek podle
zmíněných  Benešových dekretů  o konfiskaci,  neprovinili se proti
tehdejšímu čs. státu a nabyli zpět občanství.

     Stěžovatelka i  její sourozenci spatřují  svoji křivdu v tom,
že na jejich rodiče byly  neprávem vztaženy dekrety č. 12/1945 Sb.
a č. 108/1945 Sb. podle nichž došlo ke konfiskaci majetku. Ústavní
soud, při vědomí toho, že  nelze napravit všechny spáchané křivdy,
spatřuje u  stěžovatelky nápravu křivd v tom,  že je považována za
osobu oprávněně se účastnící restituce, a že její restituční nárok
byl shledán důvodným. V jejím případě však bylo předmětem právního
posouzení, zda jí lze vydat původní pozemky, či zda vydání nebrání
některá ze zákonných překážek (srov. §  11 odst. 1 zákona o půdě),
a proto jí budou převedeny jiné  pozemky z vlastnictví státu (§ 11
odst. 2 zákona o půdě). Vzhledem ke zjištěným skutečnostem Ústavní
soud zamítl ústavní stížnost podle  ustanovení § 82 odst. 1 zákona
č. 182/1993 Sb., ve znění pozdějších předpisů.

Poučení: Proti nálezu Ústavního soudu se nelze odvolat.

V Brně 15. března 2000

Zdroj: NALUS - databáze rozhodnutí Ústavního soudu