Author: Kovář Zdeněk
Last saved by: Vladimír Kolbábek
Company: AutoCont

I.ÚS 129/99 ze dne 13. 6. 2000 | str.

I.ÚS 129/99 ze dne 13. 6. 2000
N 87/18 SbNU 243
Právní důvod konfiskace podle dekretu č. 12/1945 Sb. a dekretu č. 108/1945 Sb.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního soudu
Jménem republiky

Ústavní  soud

  rozhodl  dnešního  dne  v  senátě  a o ústavní
stížnosti stěžovatelky  D. T., zastoupené  advokátem JUDr. J.  Š.,
proti   rozhodnutí  Okresního   úřadu  Nový   Jičín  -   okresního
pozemkového     úřadu    ze     dne    21.     3.    1997,    č.j.
PÚ/5684/1a.1/92-Va-72/9, a proti rozsudku  Městského soudu v Praze
ze dne 5. 11. 1998, sp. zn. 38 Ca 177/97, takto:

Ústavní stížnost se zamítá.

Odůvodnění

     Okresní úřad Nový Jičín - okresní pozemkový úřad podle zákona
č.  229/1991 Sb.,  o úpravě  vlastnických vztahů  k půdě  a jinému
zemědělskému  majetku  (dále  jen  "zákon  o  půdě"),  rozhodl, že
oprávněné osoby (A.  M., E. H., F. N.  a stěžovatelka) (I.) nejsou
vlastníky nemovitosti  (stav podle KN)  p.č. 808 o  výměře 5583 m2
(dále jen  "předmětná nemovitost"), přičemž  tuto nemovitost nelze
oprávněným  osobám vydat  se zřetelem  na ustanovení  § 5  odst. 2
zákona  č.  243/1992  Sb.,   kterým  se  upravují  některé  otázky
související  se zákonem  o  půdě.  Zároveň okresní  pozemkový úřad
rozhodl  (II.), že  oprávněné  osoby  jsou vlastníky  v rozhodnutí
blíže specifikovaných  nemovitostí v k.ú.  K., a to  každý z jedné
čtvrtiny. V  odůvodnění tohoto rozhodnutí  okresní úřad uvedl,  že
původními vlastníky uvedených nemovitostí byli V. a M. N., jejichž
majetek  přešel na  stát konfiskací  podle dekretů  č. 12/1945 Sb.
a č.   108/1945  Sb.   Původní   vlastníci   se  prý   však  proti
československému  státu   neprovinili  a  nabyli   zpět  i  státní
občanství podle  dekretu č. 33/1945 Sb.  Protože již zemřeli, jsou
oprávněnými  osobami  jejich  děti.  K  předmětné nemovitosti však
podle zákona  o půdě uplatnila  nárok podáním ze  dne 24. 2.  1992
paní  V. P.  (poznámka: právní  nástupkyně M.  P. a  J. P.,  kteří
předmětnou nemovitost nabyli přídělem). Podle ustanovení § 5 odst.
2 zákona  č.  243/1992  Sb.,  uplatnila-li  před  účinností tohoto
zákona právo  na vydání nemovitostí  osoba oprávněná podle  zákona
o půdě, právo na vydání nemovitostí  náleží v takovém případě této
osobě. V  daném případě byl nárok  na vydání předmětné nemovitosti
uplatněn dne  24. 2. 1992,  tj. před účinností  zákona č. 243/1992
Sb.  (jež nastala  dnem 29.  5. 1992)  V. P.,  a proto  má na její
vydání  právo.  Za  nevydávaný   pozemek  bude  oprávněným  osobám
poskytnut jiný  pozemek ve smyslu  ustanovení § 11  odst. 2 zákona
o půdě, popř. finanční náhrada.

      Protože u ostatních pozemků  zákonná překážka bránící jejich
vydání shledána nebyla, rozhodl okresní  pozemkový úřad v bodu II.
o jejich vydání oprávněným osobám.

      Městský soud v Praze  v záhlaví označeným rozsudkem potvrdil
citované  rozhodnutí   Okresního  úřadu  v   Českých  Budějovicích
- okresního pozemkového úřadu.

      V  odůvodnění  rozsudku  Městský   soud  v  Praze  především
konstatoval,  že v  daném případě  nedošlo ke  zneužití dekretu č.
12/1945  Sb., poněvadž  rodiče  stěžovatelky  se při  sčítání lidu
v roce 1939 stali osobami německé  národnosti a vztahoval se na ně
dekret  č. 12/1945  Sb., "neboť  nesplňovali podmínky,  za jejichž
splnění   tento  právní   předpis  na   osoby  německé  národnosti
nedopadal". Na tom  prý nic nemění ani skutečnost,  že rodina byla
vyňata z odsunu, protože hlediska pro vynětí z odsunu byla odlišná
od podmínek  stanovených dekretem č. 12/1945  Sb. Chování právních
předchůdců  stěžovatelky  bylo  zohledněno  při  vrácení  státního
občanství podle dekretu č. 33/1945 Sb.

      V souzené  věci údajně nelze aplikovat  ustanovení § 6 odst.
2 zákona  o   půdě,  nýbrž  je  třeba   vycházet  ze  zmocňovacího
ustanovení § 7 odst. 2 cit. zákona. Na základě tohoto zmocnění byl
vydán speciální zákon č. 243/1992  Sb., který nabyl účinnosti dnem
29.  5.  1992.  Podle  ustanovení  §  5  odst.  1 tohoto předpisu,
dojde-li  k   souběhu  oprávněných  osob   podle  zákona  o   půdě
a oprávněných osob  podle ustanovení §  2 zákona č.  243/1992 Sb.,
náleží  právo  na  vydání  nemovitostí  té  z  nich,  která  svého
vlastnictví pozbyla  v důsledku jednostranného  aktu státu. Tohoto
ustanovení  se však  neužije, uplatnila-li  před účinností  tohoto
zákona právo  na vydání nemovitosti  osoba oprávněná podle  zákona
o půdě. Právo na vydání nemovitosti  náleží v takovém případě této
osobě (§ 5 odst. 2 citovaného  zákona). Protože v daném případě na
předmětnou nemovitost uplatnila před  účinností zákona č. 243/1992
Sb. svůj restituční nárok V.  P. jako osoba oprávněná podle zákona
o půdě, nemohl pozemkový úřad stěžovatelce vyhovět.

     Stěžovatelka  v  ústavní  stížnosti  v  prvé  řadě  uvádí, že
napadenými  rozhodnutími   byla  porušena  její   základní  práva,
zakotvená v  čl. 11 a  v čl. 24  Listiny základních práv  a svobod
(dále jen "Listina").

     Protiústavnost těchto  rozhodnutí spatřuje zejména  v tom, že
pozemkový  úřad  i  soud  vycházely  bez  dalšího  z  toho, že jde
o majetek  konfiskovaný  podle  dekretů  prezidenta  republiky  č.
12/1945 Sb.  a č. 108/1945  Sb., aniž se  vůbec zabývaly tím,  zda
zákonné podmínky  konfiskace byly splněny.  Ve skutečnosti prý  ke
konfiskaci došlo neoprávněně v rozporu  s dekrety, neboť N. nebyli
zrádci   nebo  kolaboranty,   hlásili  se   k  české   národnosti,
nezpronevěřili se proti národní cti  a nebylo proti nim pro jejich
chování za okupace nebo před  ní vedeno žádné trestní řízení. Otec
stěžovatelky V. N. byl původem Čech a k české národnosti se hlásil
před okupací  i v jejím  průběhu a k  české národnosti se  hlásila
i matka (původem  Slovinka). Tyto skutečnosti  potvrzuje osvědčení
ministerstva    vnitra    ze    dne     15.    2.    1946,    č.j.
A-48405-62882/a-VI/4, podle něhož ve sčítacím  archu z 1. 12. 1930
mají oba  zapsánu českou národnost.  Rodiče stěžovatelky se  stali
říšskými  občany jen  proto, že   zůstali v  Sudetech i  po jejich
záboru.  MNV  v  K.  vystavil  V.  N.  dne  13. 12. 1945 potvrzení
o nezávadném  chování  za  okupace.  Přesto  po  osvobození  došlo
k internaci  rodiny  stěžovatelky  ve  sběrném  táboře  pro odsun,
z něhož  však byla  propuštěna a  z odsunu  vyloučena. V roce 1946
rodiče stěžovatelky  také obdrželi občanské  průkazy. Již počátkem
roku  1946 však  prý  byl  rodičům stěžovatelky  živelně zabavován
majetek a  dne 4. 7. 1946  byl na majetek V.  N. vydán konfiskační
výměr č. 2954/zaj/46 a dne 4.  9. 1946 byl vydán další konfiskační
výměr na majetek  M. N. Proti prvému výměru  podal V. N. odvolání,
které však  nebylo nikdy vyřízeno a  odvolání proti druhému výměru
bylo zamítnuto, a  to až dne 24. 6. 1951,  protože prý N. je třeba
považovat  za   osoby  německé  národnosti,   jimž  nebyla  vydána
osvědčení o státní spolehlivosti. Přitom se prý oba rodiče hlásili
k české  národnosti a  sčítací arch  z roku  1939 nevyplnil V. N.,
nýbrž "jistý  I.", který příslušný  tiskopis za otce  stěžovatelky
i podepsal a jako mateřský jazyk uvedl němčinu.

     Konfiskační  výměry  prý  trpí  závažnými  nedostatky,  neboť
nejsou opatřeny  razítkem, nejsou podepsány  a je v  nich škrtáno.
Proti  konfiskaci podali  rodiče stěžovatelky  údajně dne  13. 12.
1949 stížnost  ke Správnímu soudu  v Bratislavě, která  však nikdy
nebyla meritorně vyřízena. Osvědčení  o národní spolehlivosti bylo
vydáno a  státní občanství bylo rodičům  vráceno až rozhodnutím ze
dne  16.  8.  1952,  resp.  17.  12.  1952,  a  to teprve poté, co
prohlásili, že  uvedenou stížnost berou  zpět a netrvají  na jejím
projednání.

     Stěžovatelka proto tvrdí, že konfiskačních dekretů bylo proti
jejím  rodičům účelově  zneužito, aby  byli zbaveni  majetku a aby
bylo  dodatečně zlegalizováno  jeho rozkradení.  I další dispozice
s předmětným  majetkem prý  proto byly  neoprávněné a  rozhodnutí,
jímž  dostávají  při  vydávání  majetku  před  původními vlastníky
přednost osoby, které jej  nabyly v důsledku nezákonné konfiskace,
je  v rozporu  s čl.  11 Listiny.  Stěžovatelka namítá,  že (spolu
s ostatními oprávněnými osobami) podala výzvu k vydání pozemků již
v roce 1991,  pozemkový úřad a  Městský soud v  Praze však zaujaly
názor, že se jednalo o výzvu předčasnou a tedy neúčinnou. Již v té
době prý však  byly splněny podmínky podle ustanovení  § 6 odst. 2
zákona o půdě, podle něhož jestliže byl již před rozhodným obdobím
majetek přidělen v rámci předpisů o pozemkových reformách, řeší se
nárok oprávněných osob podle ustanovení § 12. To znamená, že pokud
dojde k  souběhu nároků oprávněných  osob, náleží právo  na vydání
nemovitostí  té z  nich,  která  svého vlastnického  práva pozbyla
v důsledku  jednostranného  aktu   státu.  Proto  se  stěžovatelka
domnívá,  že podmínky  § 6  odst. 2  zákona o  půdě v souzené věci
splněny  byly a  pozemkový úřad  i Městský  soud v Praze nesprávně
posuzovaly oprávněné osoby podle ustanovení  § 2 odst. 1 zákona č.
243/1992  Sb. "a  v důsledku  toho i  nesprávně posuzovaly  souběh
nároků oprávněných osob podle tohoto zákona". Tento souběh měl být
posuzován podle  ustanovení § 12 ve  spojení s § 6  odst. 2 zákona
o půdě.

     Ústavní  soud   požádal  o  vyjádření   k  ústavní  stížnosti
účastníky  řízení -  Okresní  úřad  Nový Jičín,  okresní pozemkový
úřad, a Městský  soud v Praze a vedlejší  účastníky řízení - město
P., Pozemkový fond ČR, A. M., E. H. a F. N.

     Okresní úřad Nový Jičín - okresní pozemkový úřad se k ústavní
stížnosti  meritorně  nevyjádřil  a  pouze  sdělil,  že  se vzdává
postavení  vedlejšího  účastníka  v  řízení  o  ústavní stížnosti.
K tomuto  vyjádření však  Ústavní soud  nemohl přihlédnout,  neboť
rozhodnutí  okresního   úřadu  bylo  ústavní   stížností  napadeno
a okresní  úřad proto  v  tomto  řízení nevystupuje  jako vedlejší
účastník řízení, nýbrž  jako účastník řízení (§ 76  odst. 1 zákona
č. 182/1993 Sb., o Ústavním  soudu, ve znění pozdějších předpisů),
který se svého postavení vzdát nemůže.

     Městský  soud v  Praze k  ústavní stížnosti  uvedl, že  závěr
o tom,  že se  stěžovatelčini  rodiče  v rozhodné  době přihlásili
k německé  národnosti (sčítání  lidu ze  dne 17.  5. 1939)  nemůže
změnit ani  nynější tvrzení, že  sčítací arch za  ně vyplnil někdo
jiný,  neboť  je  zřejmé,  že  o  tom  věděli  a  sami  se k české
národnosti  nepřihlásili.  Dekret  č.  12/1945  dopadal na všechny
občany  německé  národnosti  s  výjimkou  těch,  kteří  se aktivně
účastnili boje proti okupantům, o což se v daném případě nejednalo
a proto   předmětný  pozemek   konfiskaci  podle   tohoto  dekretu
podléhal. K  porušení čl. 11 Listiny  (vlastnické právo) v souzené
věci  nemohlo  dojít,  neboť   vlastnictví  bylo  možno  nabýt  až
pravomocným  rozhodnutím pozemkového  úřadu, což  se však nestalo.
Proto  Městský  soud  v  Praze  navrhl,  aby byla ústavní stížnost
zamítnuta  a sdělil,  že souhlasí  s upuštěním  od ústního jednání
v této věci.

     Na toto vyjádření Městského soudu v Praze, které Ústavní soud
stěžovatelce zaslal,  táž reagovala přípisem  ze dne 22.  4. 2000.
V něm  opakovaně zdůraznila,  že její  rodina byla  vždy česká, že
také  z tohoto  důvodu byla   v roce  1946 propuštěna  ze sběrného
tábora  a   že  proto  docházelo  k   její  bezdůvodné  perzekuci.
Stěžovatelka  dále  namítla,  že  jí  "při  soudním jednání nebylo
umožněno se k jednotlivým vyjádřením svědků vyjádřit".

     Město P., Pozemkový fond ČR, E. H. a F. N. se svého postavení
vedlejších účastníků v řízení před Ústavním soudem vzdali.

     Vedlejší  účastnice  A.  M.  se  s  obsahem ústavní stížností
ztotožnila a  sdělila, že na  ústním jednání před  Ústavním soudem
netrvá.

Ústavní stížnost není důvodná.

     Ústavní  soud  v  první  řadě  konstatuje,  že jeho úkolem je
ochrana  ústavnosti (čl.  83  Ústavy  ČR). Není  součástí soustavy
obecných  soudů. Nepřísluší  mu proto  zpravidla ani přehodnocovat
dokazování,  před nimi  prováděné -  a to  ani kdyby  se s ním sám
neztotožňoval  -  pokud  jím   nejsou  porušena  ústavně  zaručená
základní práva nebo svobody stěžovatelky.

     Z hlediska svého ústavního vymezení proto Ústavní soud nemohl
přisvědčit tvrzení  stěžovatelky, že napadenými  rozhodnutími bylo
porušeno její vlastnické právo, zakotvené  v čl. 11 Listiny. Podle
ustálené  judikatury Ústavního  soudu tento  článek chrání  toliko
vlastnické právo již konstituované a nikoliv i pouhý tvrzený nárok
na  ně. Na  tom nic  nemění ani  názor stěžovatelky, že konfiskace
byla protizákonná.  Zároveň se Ústavní  soud nemohl ztotožnit  ani
s namítaným porušením čl. 24 Listiny, neboť z vyžádaného spisového
materiálu  nevyplývá ani  náznak toho,  že by  stěžovatelce (popř.
jejím  sourozencům)   byla  v  předmětném   řízení  před  okresním
pozemkovým úřadem nebo  před Městským soudem v Praze  na újmu její
příslušnost  k  národnostní  nebo  etnické  menšině (srov. podobně
nález Ústavního soudu sp. zn. IV. ÚS 127/99).

     Podle své  ustálené judikatury však  Ústavní soud není  vázán
odůvodněním  podaného   návrhu.  Proto  zkoumal,   zda  napadenými
rozhodnutími  nebyla   porušena  některá  jiná   ústavně  zaručená
základní práva  nebo svobody stěžovatelky.  Zejména se zaměřil  na
otázku, zda celé řízení v této věci bylo jako celek spravedlivé.

     V  této souvislosti  Ústavní soud  konstatuje, že  se námitky
stěžovatelky koncentrují na následující otázky.

     Stěžovatelka   v  první   řadě  tvrdí,   že  pro   konfiskaci
předmětných  nemovitostí nebyly  vůbec dány  zákonné podmínky,  že
konfiskační dekrety  byly zneužity a že  ke konfiskaci předmětných
nemovitostí  tudíž vůbec  po právu  nedošlo. To  dokládá především
tím, že  v roce 1930 její  rodiče ve sčítacím archu  uvedli českou
národnost  a že  teprve v  roce 1939  je u  jejich jména  vyplněna
národnost   německá,   přičemž   tento   sčítací   arch  prý  sami
nevyplňovali. V tomto směru však Ústavní soud připomíná, že dekret
č. 12/1945 se týkal "všech  osob německé a maďarské národnosti bez
ohledu na státní  příslušnost", a to "s okamžitou  platností a bez
náhrady" ?§  1 odst. 1  písm. a) cit.  dekretu?, přičemž za  osoby
národnosti německé nebo maďarské byly považovány osoby, jež se při
kterémkoliv sčítání  lidu od roku  1929 přihlásily k  německé nebo
maďarské  národnosti  (§  2  odst.  1  téhož dekretu). Tvrzení, že
rodiče stěžovatelky v roce  1939 nevyplnili příslušný sčítací arch
sami,  nelze ze  spisového  materiálu  prokázat, stejně  jako není
možno  dovodit, zda  tento  sčítací  arch případně  vyplnila (tzn.
jejich německou  národnost uvedla) jiná  osoba s jejich  výslovným
souhlasem  či vědomím  nebo dokonce  bez něj.  Za těchto okolností
musel Ústavní soud  - stejně jako Městský soud  v Praze - vycházet
ze  skutečnosti, že  se rodiče  stěžovatelky k  německé národnosti
v předmětné době přihlásili  a je tedy zjevné, že  v tomto případě
ke zneužití uvedeného dekretu nedošlo.

     Pokud  stěžovatelka tvrdí,  že proti  příslušným konfiskačním
výměrům  byly podány  opravné prostředky  a že  konfiskační výměry
trpěly  závažnými formálními  nedostatky, nezbývá  Ústavnímu soudu
než  připomenout, že  ke konfiskaci  podle dekretu  č. 12/1945 Sb.
došlo "s okamžitou  platností a bez náhrady" (§  1 odst. 1), takže
právním důvodem konfiskace je  samotný dekret, nikoliv až následná
správní  rozhodnutí. Obdobně  to  platilo  i pro  konfiskaci podle
dekretu č. 108/1945 Sb. (srov. např. nález Ústavního soudu sp. zn.
II. ÚS 317/96,  Ústavní soud ČR: Sbírka nálezů  a usnesení, sv. 9,
C.H. Beck,  Praha, 1998, str.  425). Z judikatury  Ústavního soudu
tedy  vyplývá, že  právním důvodem  konfiskace je  samotný dekret,
přičemž  však je  nutno zkoumat,  zda v  rozhodném období  nedošlo
k jeho zneužití.  V daném případě  je však zřejmé,  že konfiskační
výměry  byly vydány  ještě  před  rozhodným obdobím.  Protože tedy
v souzené  věci  -  jak  vyplývá  z  výše  uvedeného - ke zneužití
uvedených dekretů nedošlo, nemohl Ústavní soud přisvědčit ani této
námitce  stěžovatelky.  Ústavní  soud  podporuje tendenci obecných
soudů  přezkoumávat,   zda  rozhodnutí  orgánu   vydané  v  období
nesvobody  bylo  či  nebylo  důsledkem  politické  persekuce  nebo
postupu porušujícího obecně uznávaná lidská práva a svobody (srov.
např.  nález Ústavního  soudu sp.  zn. I.  ÚS 15/98, Sbírka nálezů
a usnesení,  sv. 13,  C.H. Beck,  Praha, 2000,  str. 45  a násl.).
Nicméně v daném případě - s ohledem na konkrétní okolnosti případu
- zmíněnou   persekuci  ve   smyslu  účelového   zneužití  dekretů
neshledal.

     Stěžovatelka   konečně   namítá,   že   (spolu   s  ostatními
oprávněnými  osobami) podala  výzvu k  vydání předmětných  pozemků
v roce 1991, již v této  době prý byly splněny podmínky ustanovení
§ 6 odst.  2 zákona o  půdě a dovozuje,  že souběh nároků  měl být
řešen podle ustanovení § 12  tohoto zákona. K této námitce Ústavní
soud uvádí,  že oprávněnou osobou podle  zákona o půdě (§  4 odst.
1) je státní občan, jehož nemovitosti  přešly na stát nebo na jiné
právnické osoby v době od 25. února 1948 do 1. ledna 1990 způsobem
uvedeným v ustanovení  § 6 odst. 1 zákona o  půdě. V daném případě
však Ústavní  soud shledal, že stěžovatelka  (ani její sourozenci)
oprávněnou  osobou  podle  zákona  o  půdě  není, neboť k přechodu
předmětných nemovitostí na stát nedošlo  v rozhodné době. Proto se
na její restituční nárok vztahuje  speciální zákon č. 243/1992 Sb.
Podle ustanovení § 5 odst. 2  tohoto zákona náleží právo na vydání
nemovitosti té  oprávněné osobě podle  zvláštního předpisu (zákona
o půdě),  která před  účinností zákona  č. 243/1992  Sb. uplatnila
právo  na vydání  nemovitosti.  V  souzené věci  sice stěžovatelka
a její sourozenci uplatnili nárok podle zákona o půdě již přípisem
ze dne 20.  11. 1991, tzn. před účinností  zákona č. 243/1992 Sb.,
nicméně tyto osoby nebyly osobami  oprávněnými podle zákona o půdě
a jejich nárok  nemohl být podle  citovaného ustanovení §  5 odst.
2 zákona   č.  243/1992   Sb.  upřednostněn,   neboť  k   přechodu
předmětných nemovitostí na stát nedošlo v rozhodné době.

     Jestliže  stěžovatelka  namítá,  že  jí  při  soudním jednání
nebylo  umožněno  se  k  jednotlivým  výpovědím  svědků  vyjádřit,
dopouští  se omylu.  V této  souzené věci  se totiž  konalo jediné
jednání před  Městským soudem v Praze  dne 5. 11. 1998  (č.l. 40),
jehož se  - mimo jiné  - zúčastnil i  právní zástupce stěžovatelky
a v  jehož  rámci  žádné  dokazování  výpověďmi  svědků  prováděno
nebylo, nýbrž byl pouze přečten podstatný obsah správního spisu.

     Proto   Ústavní  soud   -  respektuje   koncepci,  podle  níž
restituční  předpisy  nemohou  vést  k  nápravě  veškerých  křivd,
způsobených  minulým režimem,  nýbrž toliko  ke zmírnění některých
z nich  -  závěrem  konstatuje,  že  napadená rozhodnutí Okresního
úřadu Nový  Jičín - okresního pozemkového  úřadu a Městského soudu
v Praze byla  vydána v souladu s  citovanými restitučními dekrety,
že jimi ústavně zaručená  základní práva nebo svobody stěžovatelky
porušeny nebyly a že i proces jako celek byl spravedlivý.

      Ze všech uvedených důvodů Ústavní soud ústavní stížnost jako
nedůvodnou zamítl.

Poučení: Proti rozhodnutí Ústavního soudu se nelze odvolat.

V Brně dne 13. 6. 2000

Zdroj: NALUS - databáze rozhodnutí Ústavního soudu